779 



förefinnas merendels framom Ögonen. Håren äro merendels 

 tjocka, trinda och vågformigt höjda samt sköra. — A craniet 

 höjer sig den bakre delen af pannan med en mer eller mindre 

 stark konvexilet långs sutura f rontalis , och pannan är mellan 

 ögonhålorna mer eller mindre konkav. Hjessbenen samman- 

 smälta tidigt. Ofvan den tubformade yttre öronöppningen, mel- 

 lan den och basen af fjällbenets okbensutskott , är ett stort Ml. 

 Nackbenets pars occipitalis sträcker sig upp på hjernskålens 

 öfre sida, och företer här ett i början distinkt interparietalben. 

 Foramina lacrymalia äro dubbla, och hafva sitt läge på sjelfva 

 orb dalkanten. Mellan tårbenet, pannbenet, näsbenet och Öfver- 

 käksbenet är en merendels stor öppning, som är betäckt af en 

 hinna, och den främre delen af tårbenet har å yttre sidan 

 vanligen en mycket djup grop. Vnderkäkshalfvans kropp är 

 långsträckt, och tilltager föga i höjd baktill, och dess afrundade 

 angulardel är starkt utstående. Stundom förefinnes ett litet 

 och ofullständigt vadben , fästadt vid yttre sidan af öfre ändan 

 af skenbenet. — I af seende på tänderna, utmärka de sig der- 

 igenom att de ofta hafva öfre hörntänder, och derigenom att 

 kindtänderna äro korta och tjocka, så att de öfres transver- 

 sella dimension är lika med eller större än deras verticala 

 dimension utanför alveolerna. Deras yttre och inre ytor kon- 

 vergera starkt emot tuggytan. Be äkta kindtändernas halfmån- 

 formiga emaljöar sammanlöpa ofta med hvarandra, samt gå 

 ofta ut till tändernas kanter, om ej tänderna äro mycket starkt 

 af nötta. De öfre äkta kindtänderna hafva ofta i den bugt, som 

 å deras inre sida afdelar dem i 2:ne af delningar, en liten låg 

 knöl, som sällan står så högt upp, att den afnötes; och de 

 undre äkta kindtänderna hafva ofta en dylik knöl i en mot- 

 svarande bugt å deras yttre sida. Emaljen bildar på kindtän- 

 dernas tuggytor mer eller mindre starkt uppstående spetsiga 

 kanter. Gallblåsa saknas ofta. 



Hjortfamilj ens mest utmärkande karakter är den, som hemtas 

 från deras horn, såväl med hänsyn till dessas byggnad, som 

 deras utveckling och fällande eller ömsning. Enligt F. Leydig: 

 Lehrbuch der Histologie des Menschen und der Thiere, pag. 90, 

 utgöras hjortarnes horn, sedan de blifvit befriade från hud- 

 betäckningen , endast af en mycket kärlrik bensubstans. De äro 

 således homologa med hornqvicken hos Cavicornia, och den hud, 

 hvaraf de under deras utveckling äro betäckta, motsvarar horn- 

 slidan hos dessa sednare. 



