785 



lympha, men denna är redan då utomkring omgifven af en upp- 

 svälld ring af svartaktigt violett färg , och innehållande blodkärl 

 och bildningsämnen. Denne ring är första begynnelsen till det 

 nya hornet, som således börjat bildas innau ännu det gamla 

 fallit. Den utbreder sig snart öfver hela ändan af rosenstocken, 

 och från den afsättes rosenkransen, och bildas till en början 

 hornets nedre ända, efter hvilken de öfrige delarne af hornet 

 med en förundransvärd hastighet utvecklas. Vid hvarje horn- 

 fällning går en del af rosenstockens öfre ända förlorad, och rosen- 

 stockarne blifva derföre med djurens stigande ålder och tillväxt 

 kortare och vidare. Med rosenstockarnes tilltagande i vidd följer 

 naturligtvis hornens tilltagande i tjocklek. Dermed följer äfven 

 en starkare utveckling af rosenkransen, en större längd eller 

 bredd af hornen , och vanligen ett större antal af utskott eller 

 taggar J ). 



Hjortdjuren hafva i allmänhet en vacker och proportioner- 

 lig, ehuru något kort kroppsform, med rät och jemn rygg, och 

 rund länd, och med smärta och höga extremiteter. Nosen har 

 oftast ett naket rhinarhtm, eller nosspets: mule. Ögon och 

 öron äro vanligen stora, och strax framom hvartdera ögat är 

 merendels en grop, som leder till en så kallad tårsäck (sinus 

 sebaceus). Halsen är medelmåttig eller kort. Svansen är kort , 

 och stundom saknas tydlig sådan. 



De lefva i polygami. Honan har 4 spenar, och föder 1, ehuru 

 ej sällan 2:ne, och stundom 3 å 4, eller t. o. m. någon gång, 

 såsom ofvan blifvit anfördt, 5å6 ungar. De äro lifliga, skygga 

 och snabba djur, och hålla sig merendels i skogiga trakter, 

 stundom i bergstrakter, och stundom på gräsbevuxna slätter. 

 Då hanarne hafva fällt sina horn, gömma de sig i början un- 

 dan, och undvika hvarje tillfälle till strid, och ådagalägga mod- 

 löshet, och i allmänhet ett nedstämdt temperament 2 ). Deras 

 föda består af löf , qvistar, bark, lafvar, ollon, blommor, gräs 

 m. m. Denna familj har en mycket vidsträckt utbredning, och 

 är representerad i alla verldsdelar, med undantag af Australien. 



1) Max Schmidt omnämner, att det någon gång händer, att det gamla 

 hornet icke faller af, då det nya börjar bildas, och att basen af det förra 

 till dels omslutes af det sednare, samt upplyftes af detta och blir fästad 

 vid detsamma. 



2) Enligt benägen uppgift af Herr Cabl Möller skall råbocken, då 

 han fällt hornen, nedtrampa dem i jorden så, att de blifva dolda, 



