828 



någon gång att den bortlägger sin naturliga skygghet och rädsla. 

 Så t. ex. visar sig stundom modren modig i försvaret af sin 

 späde unge ; och hanens ilska under tiden för brunsten är någon 

 gång så stor, att han blir farlig äfven för menniskan. Detta 

 sednare skall isynnerhet vara förhållandet med sådane hanar, 

 som i kampen om honorna blifvit öfvervunne, och derigenom 

 råkat få elakt tynne. Under brunsttiden skall hanens ilska och 

 häftighet förhöjas genom förtäringen af sqvattra. Förtäringen 

 af en massa säd verkar stundom berusande på honom, och gör 

 honom modigare. Uti Sv. Jägareförbis Nya Tidskrift, 6:te årg. 

 pag. 35, omtalas en ung elgoxe, som i Maj månad hade slagit 

 sig ned uti en torpares rågåker, med begärlighet förtärande rå- 

 gen , och som icke ville låta mota sig derifrån , utan med ilska 

 anföll dem, som försökte köra bort honom. Då elgen är retad, 

 stryker den öronen bakåt, liksom hästen, och reser upp manen, 

 och får derigenom ett grymt utseende. Sina likar anfalla elg- 

 hanarne vanligen med hornen, men mot andra fiender, t. ex. 

 menniskan och rofdjuren, försvara de sig för det mesta med 

 framfötterna, och stundom äfven med bakfötterna, och de stötar, 

 som de dervid gifva med sina spetsiga klöfvar, äro mycket 

 farliga, samt fruktade både af björnar och vargar. — Enligt af 

 Darellis iakttagelser lär elghanen icke vara fullt utvuxen förr 

 än vid 7 å 8 års ålder. 



Man har många gånger uppfödt elgkalfvar, som blifvit 

 tagna strax efter det de blifvit framfödde. Några få dagar efter 

 födseln äro de redan så snabba i sitt lopp, att de icke kunna 

 tagas. 1 början äro de svåra att föda och hålla vid lif, och de 

 flesta blifva då hemfallna åt döden. Genom ändamålsenlig be- 

 handling och ospard möda lyckas det dock; och om man der- 

 efter låter dem hafva någon frihet, d. v. s. icke instänger dem 

 i någon trång inhägnad eller mörkt rum , utan umgås med dem 

 med moderlig ömhet, blifva de tama och tillgifna, som hundar. 

 Man har t. o. m. lyckats att till en del inöfva dem till ridning 

 och körning , ehuru de icke blifvit fullt pålitliga. En och annan 

 gång hafva de durkat' med ryttarne, och skenat med åkdonen, 

 och med dessa efter sig hoppat öfver grindar, m. m. d. Den 

 stora tamhet, till hvilken man för öfrigt lyckats bringa dem, 

 gifver emellertid anledning till den förmodan, att elgen, efter 

 några få på hvarandra följande generationers tämjande, skulle 

 kunna blifva fullj; tam och användbar som dragdjur. Den ilska 



