855 



inom slägtet, nemligen Ovis argali, från norra och mellersta 

 Asien, Ovis musimon, från trakterna af Medelhafvet, Ovis trage- 

 laphus, från Barbariet och Egypten, och Ovis montana, från 

 Kocky Mountains i Norra Amerika. De af Blyth beskrifna ar- 

 terna , som af honom blifvit skilda från dessa 4 , synas emeller- 

 tid, med få undantag, icke med fog kunna underkännas, om de 

 än tarfva vidare utredning. 



De förekomma inom norra hemisferen af både Gamla och 

 Nya Verlden, ehuru blott en art tillhör den sednare. De flesta 

 arterna tillhöra Asien. De hälla sig i allmänhet på de högre 

 bergstrakterna, liksom de af föregående slägte, och äro, äfven- 

 ledes såsom de, skickliga att klättra på bergen, samt starka 

 och härdiga djur, ehuru icke af någon betydande storlek. De 

 tyckas i allmänhet förete en stor föränderlighet, så att man på 

 de skilda lokalerna träffar egendomliga former eller arter för 

 h varje. Detsamma visar sig äfven uti de olikheter, som dt tama 

 fårracerna förete på olika trakter. 



1. Ovis aries, Linné 

 Fåret. 



Hanens horn äro mer eller mindre länga och spiralfor- 

 migt böjda, med spetsarne stundom riktade utåt, och stundom 

 inåt. Svansen är temligen lång, med 18 — 22 kotor. Kroppens 

 hårbeklädnad består af mer eller mindre krusig ull 1 ). 



Liksom geten, har fåret varit domesticeradt sedan uråldrig 

 tid, och före all upptecknad historia. Enligt Eutimeyer var fåret 

 husdjur under stenåldern hos pålbyggnadernas innevånare i Schweitz, 

 men vid de äldre pålbyggnaderna tyckes det icke hafva varit så 

 talrikt som geten. Pålbyggnadernas fårrace är olik de nuvarande 

 racerna. Den har varit småväxt, och haft smärta och temligen 

 höga ben, samt horn, som till formen mycket liknat getens, och 



1) De vilda arterna hafva i allmänhet kort och slät hårbeklädnad af 

 vanlig beskaffenhet. Fårets ull måste således betraktas såsom en product 

 af domesticationen. Den är derföre också underkastad en mängd vexlingar. 

 Enligt C. Darwin (The Variat. of Anim. and Plants und. Domest. vol. I, 

 pag, 98) förlora fåren i Vestindien efter 3:dje generationen sin ullige pels, 

 med undantag af den på låren. På samma ställe omnämnes, att fåren i de 

 lägre, varma dalarne vid Cordillererna i S. Amerika få behålla sin ullpels, 

 om de såsom lam klippas, då ullen erhållit en viss tjocklek, men förlora 

 den eliest. 



55 



