856 



snarast kunnat förliknas vid dem af det vilda fåret på Cypern, 

 Ovis cyprius 1 ). Liksom förhållandet är med geten, härstammar 

 fåret sannolikt från flera vilda arter. Liksom geten , kan fåret, 

 enligt den erfarenhet, man vunnit, sannolikt alstra fortplantnings- 

 skickliga bastarder med de flesta, om ej alla, vilda arterna. 

 Man har velat härleda fåret dels från den Europeiska arten 

 Ovis musimon, dels från det Afrikanska halffåret, Ovis trage- 

 laphus, och dels från det Asiatiska Ovis argali. Möjligen kunna 

 alla tre dertill hafva bidragit, och dessutom ännu flera. Att, 

 såsom Fitzinger 2 ), vilja härleda fåret från flera numera såsom 

 vilda utdöda arter, eller ock vilja påstå, att fåret aldrig varit 

 vildt, förefaller på vetenskapens närvarande ståndpunkt något 

 egendomligt. 



Fitzinger har å anförda stället beskrifvit 115 racer af tam- 

 fåret, hvilka af honom härledas från 10 skilda arter af tamfår, 

 till hvilka inga vilda stamarter förefinnas, samt derjemte från 

 Muflonen(0^5 musimon). Dessa 10 arter äro: 1. Fetstussfåret 

 (Ovis steatopyga), från hela mellersta Asien; 2. Stumpsvansfåret 

 (Ovis pachycercä), från Öfre Egypten; 3. Korts vansfåret (Ovis 

 Irachyura), från hedarne, eller mera sterila trakter i Europa, 

 isynnerhet det norra, samt från Sibirien; 4. Skruf hornsfåret 3 ) 

 (Ovis strepsiccros) , från sydöstra Europa; 5. Landtfåret (Ovis 

 aries), från mellersta och södra Europa, med undantag af det 

 östra; 6. Fetsvansfåret (Ovis platyura), frän norra Afrika -och 

 vestra delen af mellersta Asien; 7. Långsvansfåret (Ovis doli- 

 chura), från vestra delen af mellersta Asien; 8. Hängöronsfåret 

 (Ovis catotis), från öfre Egypten och Libyska öknen i östra de- 

 len af Sahara; 9. Högbensfäret (Ovis longipes), från vestra Afrika; 

 10. Manfåret (Ovis jubata), från Sudan. Utan tvifvel kunna 

 åtminstone en del af dessa betraktas såsom mera utmärkta racer 

 än de andra, hvilka af Fitzinger från dem härledas, men, enligt 

 vårt förmenande, förefinnes dock icke någon anledning att anse 

 dessa för egna ursprungliga arter, dels derföre att de äro mycket 

 föränderliga, och dels derföre att man icke för dem kan upp- 

 visa några vilda urtyper. 



1) Se J. H. Blasius: Natargesehichte der Säugethiere Deutschlands , 

 pag. 473, fig. 251 & 252. 



2) Uber die Bacen des zahmen Schafes; Sitzungsberichte der Kaiserl # 

 Akad. d. Wissensch. mathera. naturwiss. Classe, zuWien, Bd. 38, pag. 141; 

 Bd. 39, pag. 343 & 767; Bd. 41, pag. 151. - 1859—1860- 



3) Med korkskrufformigt vridna, upprättstående , och långa horn. 



