870 



ett ytterligare stöd för riktigheten af Herberstains uppgifter, nemligen ett 

 för omkring 470 år sedan af en Flandrisk riddare Gilbert de Launoy 

 lemnadt meddelande, att vid nämnde tid uti en park vid Troki i Polen 2:ne 

 olika slag af vilda oxar förekommo, af hvilka det ena slaget af honom be- 

 nämnes "boeufz sauvaiges", och det andra "Wesselz." Med det förra menas 

 utan tvifvel uroxen, och med det sednare bisonoxen eller "Wisenten", såsom 

 den också blifvit kallad. Det kan således antagas, att uroxen i vildt tillstånd 

 funnits qvar på ett eller annat ställe i Europa ännu under den historiska tiden, 

 om än dess tillvaro för det mesta faller inom en mera aflägsen tid, nemligen 

 den , då menniskan ännu icke lärt sig bruket af metaller J ). Det möter der- 

 före ingen svårighet att antaga, att Caesar med de i "silva Hercynise" 

 förekommande uri verkligen menat Bos primigenius , för hvilket antagande 

 den af Caesar gifna korta beskrifningen tydligen talar. Men om än den 

 Eomerska benämningen Urus med allt skäl således bör antagas tillhöra 

 uroxen, följer dock icke häraf, att detta namn kan få betydelsen af art- 

 namn; och då ett annat sådant blifvit gifvet efter den binominala nomen- 

 claturens reglor, måste detta antagas. Namnet primigenius är det äldsta 

 artnamn, som åt den blifvit gifvet, och den måste således få namnet 

 Bos primigenius i stället för det af Bos urus. 



Beskr. Skelettet utvisar, att den varit af en betydligare storlek än de 

 tama nötkreaturen vanligen äro. Endast de största individer af den Engelska 

 korthornsracen kunna anses komma den nära i detta afseende 2 ) Det första 

 nära fullständiga skelett af den, som någonstädes erhållits, är det redan 

 nämnda, som är uppstäldt i Lunds Universitets zoologiska museum 3 ). Dess 

 dimensioner anföras i Skand. Fauna. Vi hafva å detsamma för ett par år 

 sedan tagit följande mått: 



1) S. Nilsson har både i Skand. Fauna, Däggdjuren, 2:dra uppl., pag. 

 546 & 547, och i Skandin. Nordens Ur-Invånare, l:sta Band. Stenåldern, 

 2:dra uppl. pag. 96—97, tab. VII, fig. 175—177, omtalat ett i Lunds Uni- 

 versitets zoologiska museum förvaradt och af honom föräradt skelett af ur- 

 oxe, funnet i en torfmosse i södra Skåne, å hvilket i ett par neuraltaggar 

 på länden synas märken efter ett sår, som nämnde uroxe en längre tid före 

 sin död erhållit, sannolikt genom ett med flintspets försedt kastvapen. 



2) De cranier, som blifvit funna i äldre mergellager, äro större än de, 

 som erhållits i torfmossarne hos oss. K. Owen (A History of British fossil 

 Mammals and Birds, pag 498) har afbildat och beskrifvit ett sådant, hvars 

 längd är något öfver 3 fot , och han nämner, att större blifvit funna. Detta 

 i förening med något längre metacarpal- och metatarsalben , visar, att de 

 äldsta formerna af uroxen varit större än de yngre. 



3) Ett par dylika skeletter, som sedermera blifvit funna i torfmossar i 

 Danmark, äro uppställda i Köpenhamns Universitets zoologiska museum. 

 Enligt Bojanus, fanns redan 1821 vid Hassleben i Weimar ett nästan full- 

 ständigt skelett af denna oxart, men å detsamma saknas dock en stor del 

 af craniet, så att det derigenom uti fullständighet ingalunda kan jemföras 

 med det i Lund. Detta sednare skelettet är icke af något särdeles gam- 

 malt individ, men dock icke af något ungt, emedan epiphyserna samman- 

 smält med sina resp. ben. 



