892 



trotsar hotande faror, för att bistå honom. I allmänhet föder 

 honan blott en unge, som är så stor, att han har 1 /^~ 1 / 3 af 

 moderdjurets kroppslängd. Parningen sker, enligt Scoresky, i 

 upprätt ställning, men enligt Jackson 1 ) i horisontell D:o, och 

 så att de båda könen alternerande hafva den öfre delen af huf- 

 vudet öfver vattnet i och för respirationen. Tiden för drägtig- 

 heten är ej säkert känd, men förmodas vara lång, 9- 12 månader. 



Hvaldjurens geologiska ålder sträcker sig med afvikande 

 former, sådane som Squalodon och Zeuglodon, tillbaka till de 

 eocena och miocena bildningarne af tärtiärperioden, och med mera 

 typiskt utbildade former t. o. m. till de miocena. Bardhvalarne 

 äro numera, såsom bekant, i allmänhet af mycket betydande 

 dimensioner, och de största af alla däggdjur ; men under tertiär- 

 perioden funnos bardhvalar (af slägtena Cetotherium & Fachya- 

 cantlms, J. F. Brandt), som ej voro mera än 6 — 12 fot långa 2 ). 

 De i Europa och Asien funna fossila lemningar af bardhvalar 

 från nämnde period ådagalägga, att här då varit ett stort haf, 

 som från vestra delarne af Europa betäckte de södra och mel- 

 lersta delarne af denna verldsdel, och sträckte sig ända till 

 Central- Asien 3 ). Subfossila lemningar af hvaldjur, fanna i Svensk 

 jord från en sednare period (den qvartära eller diluviala) utvisa, 

 att äfven en stor del af den Skandinaviska halfön varit betäckt 

 af hafvet under en äldre tid. 



Länge var kännedomen om hvaldjuren, isynnerhet om de 

 större af dem, i hög grad inskränkt, och man kände endast ett 

 obetydligt antal former af denna ordning; men under de sista 

 15 — 25 åren har naturforskningen egnat dem mera uppmärk- 

 samhet, och de hafva varit föremål för en talrik mängd större 

 och mindre afhandlingar, dels sysselsättande sig med deras di- 

 stinktiva och systematiska, och dels med deras anatomiska och 

 physiologiska beskrifning, så att vår kunskap om dem på sed- 

 nare tiden blifvit i ganska väsendtlig mån riktad. Dock måste 

 den ännu betraktas såsom mycket bristfällig, och detta synes 

 till hufvudsaklig del bero derpå, att dels dessa djur sällan i 



1) Boston Journal of Natural History, vol. V, pag. 146. 



2) J. F. Brandt : Bemerkungen iiber die untergegangenen Bartenwale 

 (Balsenoiden), deren Reste bisher im Wiener. Becken gefmiden wurden: 

 Sitzber. cl K. Akad. d. Wiss. zu Wien, 1872, l;e Abth. niath. naturw. Cl. 

 April-Heft. 



3) Idem: Bullet. de 1'Acad. Imp. des Sciences de St. Pe'tersb. T. XVI, 

 pag. 566. (1871). 



