924 



2. ne gånger — vanligen icke så mycket — längre än den ofri-ge 

 delen af craniet, samt foga eller icke böjd, och, med undantag 

 af dess spets, temligen bred; och då den betraktas ofvanifrån, 

 är o mellankäksbenen smalare än bfverkäksbenen. Orbitalutskot- 

 ten å pannbenen äro, isynnerhet emot basen , breda. Den bakre 

 delen af bfverkäksbenen är djupt utringad. Tympanalbenet är 

 ovalt, och temligen smalt. Underkäksbenen hafva ett tydligt 

 kronutskoit, som merendels är väl utbildadt. Halskotorna äro, 

 åtminstone till större delen, fria. Bröst- och ländkotorna hafva 

 temligen långa kroppar. Skulderbladet är mycket bredare än 

 långt eller högt, och vanligen med processus coracoideus och 

 acromion väl utbildade. Underarmens ben äro långsträckta, och 

 handen har endast 4 fingrar. — Bardräckorna konvergera fram- 

 till, så att de der beröra, hvar andra. Bardernas marginal- 

 skifvor äro korta och mer eller mindre starkt vridna, och deras 

 barklager Cemalj") är tunnt. — Be äro oroligare och snabbare 

 än rätthvalarne, och förtära stundom jemte smärre evertebrerade 

 hafsdjur äfven fiskar 



Arter af denna familj förekomma i alla haf, och de äro 

 flera än de af den föregående, nemligen omkring 27 (lefvande), 

 enligt Gray, Cope och Burmeister m. fl.; men en del af dessa 

 äro föga kända, och mindre säkra. Vi anse det emellertid möj- 

 ligt, att en utvidgad kännedom kommer att medföra en till- 

 ökning i deras antal. Sedan det, enligt hvad ofvan är anfördt, 

 blifvit ådagalagdt, att det l:sta ref benets egenskap att vara 

 tvåhöfdadt är beroende af individuella variationer, och således 

 icke kan läggas till grund för distinktionen mellan arterna, och 

 ännu mindre för den mellan slägtena, och det derjemte blifvit 

 utrönt, att beskaffenheten af eu del af halskotornas tvär- eller 

 sidoutskott — om de äro ringfor miga eller icke — är beroende 

 af åldern, så följer häraf, att de på dessa karakterer grundade 

 genera hafva förlorat sin betydelse såsom sådana, om de icke 

 derjemte uppbäras af andra vigtigare kännemärken. I överens- 

 stämmelse med de åsigter, som blifvit uttalade af G. O. Sars 2 ), 



1) Tillfölje af deras oroliga natur äro de svårare att fånga än rätt- 

 hvalarne, och isynnerhet än nordhvalen. En hvalfängare, som på sednare 

 tiden gjort sig särdeles känd för sin skicklighet att fånga fenhvalar, är 

 Norrmannen Svend Foyn. Under detta år (1873), skall han, enligt tid- 

 ningarnes uppgift, hafva fångat 36 fenhvalar. 



2) Om individuelle Variationer hos Eörhvalerne og de deraf betingede 

 Uligheder i den ydre og indre Bygning; Norska Vid. Selsk. i Christiania 

 Forh. for 1868, pag. 49. 



