965 



bredare brosk. Carpalbenen äro 5, och det brosk, hvari de äro 

 inneslutna , har i bakre kanten en temligen långt bakåt utstående 

 förlängning. Af fingrarna är det 2:dra, såsom vanligt, längst, 

 det 3:dje något kortare än detta, och det l:sta längre än det4:de. 

 Med undantag af metacarpalbenen, har det lista fingret (index) 

 4, enligt Malm och Eeinhaedt, det 2:dra och 3:dje enligt Malm 7, 

 och enligt Reinhardt 6, och det 4:de 3 phalanger, enligt Malm. 

 Med inberäkning af metacarpalbenen, äro både 2:dra och 3:dje 

 fingrarne längre, men det l:sta kortare än strålbenet. Både 

 metacarpalbenen och phalangerna, med undantag af de yttersta, 

 äro mycket långsträckta. Bredden å smalaste stället på meta- 

 carpalbenen af 2:dra och 3:dje fingrarna innehålles ungefär 4 

 gånger i dessa bens längd; och den å samma ställe på l:sta 

 phalangerna af samma fingrar innehålles ungefär 37 2 gånger i 

 samma phalangers längd. 



Enligt A. W. Malm l ) strandade en ung hane af jättehvalen 

 den 29:de Oktober 1865 vid Backa vid Askims-fjärden, en mil 

 från Göteborg. Enligt densamme 2 ) förvaras i Göteborgs natur- 

 historiska museum några ben af ett annat utan tvifvel också ungt 

 individ af samma art, som strandat i slutet af 1830-talet i grann- 

 skapet af Lysekil i Bohuslän, och dessutom ett par ref ben af 

 ett annat större individ, förmodligen äfven af denna arten, och 

 aij ett inom Bohuslän strandadt exemplar. Dessa äro de enda 

 bekanta fall af dess förekomst vid någon Svensk kust. Enligt 

 G. O, Särs 3 ) är det sannolikt denne hval, som af Ström (Sönd- 

 mörs Beskr.) kallas Tue-Qval, och som skall förekomma vid 

 vestra kusten af Norge. Benämningen skall härleda sig derifrån, 

 att den framom näsborrarne har en stark upphöjning på hufvudet. 

 Längre norrut vid Norges kuster skall den, enligt Sars, vara 

 känd under namn af Hushval, deraf att den skall hafva en 

 upphöjning på hufvudet "liksom ett hus." Den skall redan på 

 långt håll gifva sin närvaro »tillkänna genom ett doft, nästan 

 bölande ljud, som den vid ut- och inandningen gifver ifrån sig. 

 Enligt Sophus Hallas 4 ) är den icke sällsynt i hafvet vid Island, 



1) Några blad om Hvaldjur i allmänhet och Balcmoptera Carolinas 

 isynnerhet, pag. 16. — Göteborg 1866. 



2) Hvaldjur i Sveriges museer; K. Vet.Akad:s Handl., ny följd, Bd. 9, 

 N:o 2, pag. 42—43. 



3) Norska Vid. Selskrs i Christiania Forh. 1868, pag. 56-57. 



4) Vidensk. Mecldelelser fra den Naturhist, Foren. i Kjöbenh. 1867, pag. 

 ;163 och följ. 



m 



