41 



hel række af karbundter — indtil et dusin — ; hvert karbundt 

 svarer til og løber ud i sin lap. 



I den hårf. fnok fandtes aldrig mer end 1 midtstillet 

 karbundt i hver enkelt fnokstråle; det er da øjensynligt at 

 vi her hos Tagetes ikke har at gøre med 2 fnokstråler (hver 

 *m et »skæl«), men med en hel kreds af fnokstråler (hver 

 svarende til sin »lap«), der på en eller anden måde er for- 

 enede ved grunden. 



En tilsvarende bygning har den hindeagtige, fligede fnok 

 hos Cichorium Endivia, blot er her den forskel, at hinden 

 danner en lukket ring, mens den hos de foregående var brudt 

 af i to til flere partier. Endelig finder vi væsentlig samme 

 bygning i den hindnagtige fnok hos slægten Leuc a nth em um, 

 blot at tænderne her er svagere som og den anatom, uddan- 

 nelse mindre kraftig. Også de fligede, skælagtige fnokstråler, 

 der danner den inderste kreds i fnokken hos Centaurea (vide 

 Cassini, Duchartre, Buchenau o. fl.), er ganske analoge med 

 den »skælagtige« fnok hos Tagetes. Hvad er da det nye og 

 ejendommelige, vi lærer at kende i den hindeagtige fnok? 



a) Anordningen af grundvævet. Jeg vil bedst 

 kunne tydeliggøre sagen ved først at betragte en overgangs- 

 form til den hindeagtige fnok, nemlig: fnokken hos Xer an- 

 them um (X. erectum Presl. og X. cylindraceum Sibth.). I 

 den børstef. og ferformige fnok viste ethvert tversnit et mer 

 eller mindre trekantet billede (f. ex. fig. 9 , fig. 40 b) , idet 

 endophyllets lateralvæxt kun var ringe. Hos slægten Xeran- 

 themum anderledes: Den enkelte fnokstråle (alle fnokstrålerne 

 er isolerede) løber foroven ud i en børste; men forneden er 

 fnokstrålen hindeagtig og stærkt vingeformig udbredt til begge 

 sider. Tversnit af den børsteformige spids viser os en lig- 

 nende anordning af grundvævet som i enhver børste- eller 

 ferformig fnok; men tversnit gennem fnokstrålens nederste 

 del viser os, at de til begge sider udbredte vinger ikke er 

 overhudsdannelser , men at de består både af overhud og af 

 grundvæv, idet grundvævets masse ligesom slår sig ud til 

 begge sider i et stedse smallere lag, der tilsidst kun er 1 



