vægge, men derimod ved regelmæssig tangentialt stillede vægge 

 (fig. 33 b og c). En anden ejendommelighed ved vingedan- 

 nelsen er det, at den ikke står i nogen bestemt relation til 

 fnokkens to siderande (fig. 36, b), som tilfældet i regelen er 

 med den almindeligst forekommende form af vingedannelse. 

 Hos Erigeron acris findes ligeså vingedannelse ved tangen- 

 tiale vægge. 



c Antennaria dioeca: Det indre fnokvæv når en 

 udvikling omtrent som hos foregående eller nærmer sig mere 

 til Sonchus arvensis. Den indre topcelle standser sin væxt 

 endnu tidligere end hos Sonchus, mens ydre top- 

 celle voxer ud til et endnu kraftigere terminal- 

 hår. Også udviklingen af lateralhår er kraftigere 

 end hos Sonchus — indtil et dusin lateralhår ud- 

 vikles der på hver fnokstråle (figur 34 == en en- 

 kelt fnokstråle med sine hårdannelser). Således 

 går det da til, at fnokken hos Antennaria, der 

 synes — og det har man tidligere antaget — at 

 bestå af 20 — 30 fnokstråler, i virkeligheden kun 

 består af meget få, stærkt »hårbærende« fnok- 

 stråler. Som bekendt er den enkelte såkaldte fnok- 

 stråle kolleformig udvidet i spidsen; dette beror 

 blot på en opsvulmen af de enkelte celler i spid- 

 sen af håret, der tilmed danner »vinge« på lignende uregel- 

 mæssige måde som fnokken hos Cineraria palustris, der neden- 

 for beskrives (fig. 36 a og b). 



d. Ved nu at gå over til fnokformerne hos Se ne ci o % 

 Taraxacum, Lactuca og Cineraria træffer vi igrunden 

 intet nyt. Den reduction af det indre bladvæv, vi først lærte 

 at kende i fnokken hos Sonchus arv., dernæst så gradvis til- 

 tage hos Tussilago , Aster og Antennaria — er i de foran- 

 nævnte slægter drevet til det yderste. Selv i de kraftigste 

 fnokstråler hos Senecio, Taraxacum og Lactuca udvikles en- 

 dophyllet kun til en ganske kort cellerække, idet nemlig den 

 indre topcelles væxt afsluttes meget tidlig, mens som sæd- 

 vanlig ydre topcelle fortsætter væxten endnu en rum tid ved 



