20 



hos Cirs. arv.) det bliver ligesom stående på et tidligere 

 udviklingstrin; dog er dette udtryk ikke ganske korrekt, da 

 det væsentlige igrunden er det, at de sekundære delinger 

 følger mere trægt efter, end tilfældet er i fnokken hos Cirs. 

 arverne. 



b. Hos Cirs. arv gik udviklingen af endophyllet og ud- 

 viklingen af dermatogenet jævnsides lige fra først til sidst; i 

 det øjeblik det apicale væxtpunkts virksomhed ophører, stand- 

 ser celledelingerne samtidig i indre og ydre topcelle, hvor- 

 efter blot den ydre topcelle forlængede sig ud til et kort og 

 kraftigt, men dog encellet hår. Ganske anderledes hos Son- 

 chus arvensis. 



Efter at endophyllets topcelle har ophørt med sine delin- 

 ger, fortsættes væxten endnu en tid af dermatogenets top- 

 celle, der — uden mindste standsning — voxer videre og 

 afskærer segmenter ved convergerende vægge, først i fire ret- 

 ninger (tversnit fig. 27 a), senere kun i tre (tversnit fig. 27 b), 

 tilsidst kun i to retninger (fig. 28 a; sammenlign hermed den 

 skematiske figur 28 b og tversnit fig. 27 c). Da nu fnokkens 

 indre cellemasse foroven løber ud i en enkelt cellerække (den 



øverste celle ^ indre topcelle), der 

 tilmed aftager i bredde opadtil (tver- 

 snit fig. 27 d), og desuden anord- 

 ningen af cellerne i bladets overhud 

 er ganske overensstemmende med 

 anordningen af cellerne i det termi- 

 nale hår, — vil overgangen til det 

 terminale hår være så jævn, at den 

 ej kan iagttages udvendig. 



Li 



Cb%? c 



c. Tversnit fig. 24 d viser os 

 det indre bladvæv bestående af en 

 enkelt cellerække (sammenlign fig. 3 

 hos Cirs arv.). Overhuden, der om- 

 giver denne indre cellerække, danner 

 imidlertid ikke nogen enkelt kreds, 

 men er på de to sider forlænget ud 



