77 



udvikler sig fra først af ved 1 kraftig topcelle af 5te grad, 

 der afskærer segmenter ved ikke convergerende vægge, og 

 således danner hele bladfligens dermatogen. Da dermatoge- 

 nets væxt er absolut apical, kan der ingen tvivl være om, 

 at også pleromets og periblemets væxt er absolut apical, så- 

 lidt som der kan være tvivl om, at jo periblemet har fortsat 

 topvæxten en tid efter at pleromets topvæxt er afsluttet. 

 Dermatogenets topcelle, der oprindelig har form som en om- 

 vendt pyramide, hvis nedadvendte spids er afstumpet ved et 

 horizontalt plan, forsætter væxten selvstændig efter, at peri- 

 blemets væxt er afsluttet, idet den går over til 4de grad 

 (cfr. fig. 37); under den følgende væxt slår dermatogenets 

 topcelle over til 3die grad; i sjeldnere tilfælde endnu til 2den 

 grad; kun i 1 tilfælde har jeg set topcellen nå ned til 1ste 

 grad. Vi ser altså, at bladfligens apicale væxtpunkt efter- 

 hånden kan antage 6 forskellige udviklingsformer (i regelen dog 

 kun 4), gående over fra højere til lavere form. Enhver over- 

 gang sker gradvis; modsætningen mellem den såkaldte ter- 

 minale hårspids og det såkaldte »egentlige blad« existerer ikke 

 oprindelig. Den topcelle, hvori hårspidsen ender, er den 

 samme topcelle, der afskar segmenter umiddelbart efter bla- 

 dets dichotomi. Megen Interesse frembyder det at følge, hvor- 

 ledes topcellens delingsmåde bestemmes ved udvidelsesretningen. 

 Topcellen bliver efterhånden mere høj og slank, idet dens 

 opadvendte grundflade, der fra først af kun er svagt udhvælvet 

 (topcellen indsænkt), tilsidst bliver stærkt, næsten rørformig 

 udtoppet, idet udvidelsesretningen nærmer sig mer og mer 

 til at blive vertical 1 ). 



1 ) Forøvrigt henviser jeg til Mer c klin (zur Entw. der ßlattgest. Jena 1846 

 pg. 75 — 77 samt tab.), Borodin (Bot. Zeit 1876; cfr. Magnus, Bot. 

 Zeit. 1871) og Hegelmaier (Bot. Zeit 1871). Forsåvi dt synes alle tidli- 

 gere iagttagere at have set fejl på håispidsen, som denne stadig skildres 

 som noget andet end bladet selv. Mercklin giver forøvrigt en i alle måder 

 ypperlig beskrivelse af selve hårspidsens dannnelse; man høre: „Die Zel- 

 lenstrang wächst nur an seiner Spitze, d. h. er bildet hier neue Zellen 



3 — 4 reihigen zelligen Ötraug, der mit einer einzelnen Endzeile 



schliesst. . . . u . Uheldig er derimod Hegelmaier, der fejlagtig kalder 



