m 



ceret bygning, at jeg ej har formået på de første stadier at 

 afgøre, om virkelig her ethvert element i væxtspidsen ud- 

 vikles ved 1 topcelle, — selv her kan man på samme væxt- 

 spidses sidste udviklingsstadium eftervise en topcelle for 

 hvert af væxtspidsens elementer, idet en ydre topcelle, der 

 før var indsænkt, hæver sig frem lidt efter lidt, mens en 

 indre topcelle går over til laveste grad. 



Hermed er godtgjort sandsynligheden af, at den 

 ovenfor udtalte almindelige sætning er rigtig; når der nu 

 tillige senere viser sig en vis nødvendighed for, at den 

 må være rigtig, turde der neppe blive megen tvivl tilbage. 



3. 



Hvilket er bladets forhold til stængelen? Man 

 har for øjeblikket meget travlt med at søge dette spørgsmål 

 besvaret; jeg har i mit foregående kun berørt det på meget 

 få punkter og det af gode grunde. Det forekommer mig na- 

 turligt, at man anvender sin tid og sine kræfter på at løse 

 opgaver , der lade sig løse ; men at besvare ovennævnte 

 spørgsmål synderlig bedre end det allerede er sket ved Sanios 

 og Hansteins første undersøgelser, er for øjeblikket umuligt. 

 Efter at det var godtgjort, at phanerogambladet i alminde- 

 lighed ikke kan udvikles af 1 enkelt af stængelens celler, 

 fordi sædvanligvis 1 til flere af stængelens omsluttende kap- 

 per optages udelte i bladet, burde det næste spørgsmål være 

 dette: hvorledes er — nøje bestemt — bladets væxtpunkt 

 bygget? først naar denne opgave er nogenlunde tilfredsstil- 

 lende løst, er det atter tid at spørge: i hvilket forhold står 

 bladet til stængelen, idet man nu stiller spørgsmålet således : 

 hvorledes constitueres bladets centrale apicale væxtpunkt i 

 stængelen, og hvilket forhold er der mellem udviklingen af 

 bladets apicale væxtpunkt og den intercalære væxt (i stæn- 

 gelen), der, uafhængig af hint, bidrager til bladets dannelse? 



Sålænge man ikke kan stille spørgsmålet således, er det 

 temmelig ligegyldigt at få at vide, om celledelingen er be- 



