100 



gelens og rodens væxtp. udvikles ved sin topcelle, er 

 foruden ved hine talende analogier gjort sandsynlig ved 

 de få umiddelbare iagttagelser, der foreligger (Hofmeister, 

 Nägeli, N. C. Müller, Sanio, Hanstein ; cfr. Hansteins 

 kritik i »Scheitelzellgruppe«"), 

 f. Ingen pålidelig iagttagelse strider mod den 

 sætning, at i aim. et sammensat væxtpunkts 

 enkelte elementer udvikles hver ved sin top- 

 celle. Man har hos phanerogamerne næsten udelukkende 

 holdt sig til undersøgelse af væxtp. i stængel og rod; dette 

 var mindre heldigt; thi her møder os en mængde vanske- 

 ligheder : cellernes antal er meget stort; cellerne er for- 

 holdsvis små; den eller de inderste kapper såvel som 

 det indre solide væv deler sig tangentialt næsten umid- 

 delbart ved væxtpunktet, hvorfor det meget ofte er van- 

 skeligt at adskille det indre solide væv (pierom Hanst.) 

 fra de nærmest omgivende kapper osv. (man betragte en- 

 gang Hansteins figurer i »Scheitelzellgriippe«) ; kort sagt: 

 her møder os så mange vanskeligheder, at det forti- 

 den idetmindste må betragtes som en vovelig sag umid- 

 delbart at afgjøre, om væxtspidsens enkelte elementer 

 udvikles hvert ved sin topcelle eller ikke. Man kommer 

 kun til et »det synes som«. Jeg skulde heller ikke 

 have lagt nogen synderlig vægt på de iagttagelser, der 

 umiddelbart godtgør, at væxtspidsens enkelte elementer 

 kan udvikles hvert ved sin topcelle, dersom jeg ikke ad 

 en hel anden vej var kommet til det resultat, at det 

 nødvendigvis må være så. Naturligst er det først 

 at søge hen til organer med en simplere bygning, or- 

 ganer, i hvis væxtpunkt de enkelte elementer er vel ad- 

 skilte, og hvis udvikling vi kan følge celle for celle uden 

 i synderlig høj grad at være udsat for at gribe fejl. 

 Alene ad denne vej, hvor man har en sikker grund 

 at stå på, vil det lykkes at nå det histologiske mål, at 

 opløse ethvert organ i dets enkelte cellers udviklings- 

 historie; jeg tror overhoved ikke at vove for meget 



