— 3 — 



Paa Grænsen mellem Mosen og det vestre Højdedrag løber et 

 Dige, som sine Steder er stensat, det er bevokset med Buske og 

 Smaatræer; i Floralisten er det kaldet »Kratbevokset Dige«. De 

 højeste Dele af de to Højdedrag er meget sandede og kun delvis 

 opdyrkede. Vegetationen bestaar mest af Sandskæg, Gulaks, 

 Faaresvingel, Faareleger, Gul Evighedsblomst, Blaamunke, Sølv- 

 Potentil, Krageklo, Hønsetarm, Spergel, Flipkrave, Lyng og andre 

 Sand-Planter. løvrigt bestaar Tunø af Moræneler og Morænesand 

 (se Beskrivelse af Geol. Kort) og er paa flere Steder frugtbar og 

 vel dyrket. Vandløb findes ikke; Mosen er tildels afgrøftet og her 

 staar formentlig om Vinteren, Foraaret og i fugtige Perioder om 

 Sommeren rigeligt Vand, under mit Ophold i den tørre Sommertid, 

 var Grøfterne gennemgaaende tørre. Smaa Vandsamlinger findes 

 her og der, et af de største er beliggende lige vest for Tunø By; 

 dette kan betegnes som Byens Gadekær, et mindre Gadekær inde 

 i Byen er ved at blive tørlagt. En anden lille Sø ligger længere 

 vest paa; Dyndmosen er ved Vinter og Foraarstid vistnok fyldt 

 med Vand, om Sommeren er kun den midterste Del af den aabent 

 Vand; de øvrige Vandsamlinger er kun at betegne som Vand- 

 huller. I Dyndmosen æltes nogle Tørv, som synes at være af god 

 Beskaffenhed. I Følge Trap: Kongeriget Danmark, 3die Udgave 

 har man tidligere som Brændsel brugt Græs- og Lyngtørv fra 

 Mosen og dette var i sin Tid Øens eneste Brændselsmateriale. 

 Tunø har ingen naturlig Skov, men derimod er der flere Steder 

 anlagt Plantager, saaledes i Mosen, paa Højdedraget vest for Byen 

 og paa Strandoverdrevet ved Vinddam. Disse Plantager giver nu 

 noget Brændsel og andet tilføres udefra. Øen har dog ikke al Tid 

 været skovløs, den skal i sin Tid endog have været tæt bevokset 

 med Egeskov. Det har dog ikke været mig muligt at udfinde, naar 

 i Tiden denne Egeskov er bleven lagt øde. Gennemsøger man 

 Literaturen desangaaende, finder man kun lidet, som kan give 

 Oplysninger derom. Her skal først nævnes, at i Beskrivelse til 

 Geolog. Kort over Danmark, Samsø, læser man S. 76 »i Stranden 

 Nord for Mosen paa Tunø skal der findes Egestammer 3' under 

 dagligt Vande, men ingen Tørv efter Befolkningens Sigende«. 

 Heraf ser man altsaa sikkert, at der har været Ege paa Øen, 

 men de fundne Levninger kan unægtelig være af meget stor Ælde. 

 Pontoppidan skriver (Den danske Atlas IV 1768 S. 120) »Den Øe 

 Tunøe, som i gamle Documenter skrives Thund . . . Øen er ikke 

 stor, men dog et Kirke-Sogn, som alene bestaar af Byen Tunøe 



l* 



