— 4 — 



og Præstegaarden . . . Paa en Herredag, som 1216 holdtes paa 

 Samsøe, overlod Kong Valdemar II ved et Mageskifte imod andet 

 Gods denne Øe til Domkirken i Aarhus, hvilken ogsaa af den 

 stærke Ege-Skov, der fordum fandtes paa Landet men nu er øde- 

 lagt, skal have haft god Fordel«. ... Er denne Oplysning rigtig, 

 er det i den historiske Tid, at denne Egeskov er forsvunden. Ogsaa 

 Æventyret kender den nævnte Egeskov. I en A.B. C. af Ingvor 

 Bondesen og Chr. Vestergaard fortælles følgende lille Sagn (uden 

 Kildeangivelse): »Den lille 0 Tunø var i gamle Dage helt over- 

 groet med Skov fra den ene Ende til den anden, og Træerne var 

 saa store, at Tømmeret i Aarhus Domkirke skal være hentet der- 

 fra. Men saa var der en Prinsesse, der flygtede over til Øen for 

 at gemme sig i den tætte Skov, for der var en slem Mand efter 

 hende, og han vilde gøre hende Fortræd. Da han nu ikke kunde 

 faa fat i hende paa anden Maade, saa stak han Ild paa Skoven 

 og saa brændte hvert Træ paa Øen. Saaledes blev Tunø skovløs 

 og det er den den Dag i Dag«. Ved min Søgen i Literaturen efter 

 Oplysninger om Tunø har jeg truffet paa dens Navn ganske enkelte 

 Steder. Saaledes skriver Pastor L. M.Wedel i sin Indenlandske 

 Rejse 2det Bind, Odense 1806, S. 314: »Tunøe er strax ved Samsøe, 

 den har 17 Gaarde og nogle Huse, alle Selvejere som staae for 

 25 Tdr. Hartkorn, der er noget over 200 Indbyggere, som leve 

 af Agerbrug og Fiskerie saavelsom Søefart; de have deres egen 

 Præst og Kirke; de sejle ofte til Aarhuus som den nærmeste Kjøb- 

 stad, og er velhavende Folk«. Kommer vi længere op i Tiden finder 

 vi Øen nævnt hos St. St. Blicher, hvis Tanker tit har været 

 der. I Erindringer af Steen Steensen Blichers Liv, optegnede af 

 ham selv i Noveller gamle og ny 1846 S. V — LXII, fortæller han 

 om tre Besøg der. En Gang var han med flere andre paa Sælhunde- 

 fangst i Kattegat, og da deres Drikkevarer slap op, maatte de 

 søge Land. De søgte til Tunø og var imidlertid bleven saa tørstige, 

 at de ikke gav sig Stunder til at trække Baaden paa Land, men 

 straks satte i Løb op til Landsbyen og fik fat i noget Mælkevand 

 at slukke Tørsten paa. En anden Gang — det var i 1805 — var 

 det nær gaaet Blicher og hans Medrejsende galt paa Tunø. Han 

 var i Følge med sin Fader, en Kæmner G. og Herregaardsskytten 

 paa Rodstenseje taget derover for at jage. Jagtretten ejedes af 

 I 'ra sten — Pastor Skaarup — som de besøgte og hos hvem de 

 fik Tilladelse til at forsøge Lykken med Andejagt. Ved deres 

 Skyden blev nogle Heste forskrækkede, rev sig løs og løb ind i 



