— 439 — 



hard Kamphøvener, Gaiathea-Ekspeditionens første Botaniker. Han, 

 der var een af Hornemanns sidste Elever, var ikke meget anset mellem 

 sine Fagfæller, men hans efterladte Papirer har vist, at han sad inde med 

 en grundig botanisk Viden. I flere Somre i 1830'erne gennemvandrede 

 han Danmark, som Regel til Fods, og under disse Exkursioner ikke blot 

 samlede han, men han udkastede smaa Skitser over ejendommelige Plante- 

 samfund, hvilke viser, at han beskæftigede sig med den Side af Plante- 

 geografien, som nu kaldes Plantesociologi og som den G-ang laa brak, i 

 det mindste hos os. Man ser dette af hans af Joh. Lange udgivne Dag- 

 bog over hans Rejse til de sydlige danske Øer 1836 (Bot. Tidsskr. 21, 1898), 

 og endnu tydeligere fremgaar det af en Skildring af Marskdannelsen, som 

 findes paa et Par løsrevne Dagbogsblade i Botanisk Haves Bibliotek. De 

 stammer fra en Rejse i Jylland 1834 og gengives her i deres noget ube- 

 hjælpsomme Sprog som den ældste paa dansk givne plantegeografiske 

 Skildring af denne Slags. 



Bernhard Kamphøvener: Sømærsken ved Høier og Sylt. 



I en Afstand af 1- — -2 Miil fra Sønder Jyllands vestlige Kyst. For 

 største Delen bestaaende af øde Sandklitter og forlængede i Retningen 

 fra S — N, danne de en lavt Havstok, en naturlig Grændse mod Havets 

 Voldsomhed, en næsten sammenhængende Række af Düner. Inden 

 for disse bevæger Havet sig mere roligt, men det er ikke længere det 

 skjønne blaa og gjennemsigtige Element. Indeholdende en stor Mængde 

 udslæmmede Leer- og Muldpartikler, viser det sig guulgraat, uklart 

 og ikke istand til at optage nogen Alge eller Havplante. Kun en 

 sygelig Form af Bændeltang (Zostera marina angustifolia) med meget 

 smalle langtrukne Blade vegeterer sparsomt hist og her, og af Alger 

 findes kun nogle smaa Confervoideer paa de af Havet afsatte Tuer, 

 medens Havet udenfor Dünerne pranger med de største og skjønneste 

 Former, f. Ex. Fucus nodosus, Laminaria og Sphærococcus Arter. 



I dette mere rolige Hav afsættes de udslæmmede Dele paa den 

 indvendige Side af Dünerne (Ex. Sylt ved Keitum, Føhr) og paa Fast- 

 landets Kyster. Nordgrændsen for denne Afsætning er paa Fast- 

 landet ved Høier, paa den overfor liggende Kyst af Sylt noget nord- 

 ligere (fordi den er bedre beskjermet for V. og N.V. Vinden. Hav- 

 bunden danner sig her saa jævnt, at man V* — l h Miil fra Land endnu 

 kun finder en Dybde af 3' — 4'. For at befordre Afsætningen opfører 

 man Diger af V — 2' Høide og fra disse igjen Tverdiger i en betydelig 

 Længde. Disse overskylles regelmæssig af Floden 2 Gange i Døgnet. 

 Naar denne nu træder tilbage standses den for en stor Deel af disse 

 smaa Diger og deles i smaa, indesluttede Vandmasser, der langsomt 

 afsætter deres udslæmmede Dele. Har Havbunden nu hævet sig saa 

 meget, at enkelte smaa Toppe rage frem over Vandets Overflade og 

 kun ved Flodtid ere ganske bedækkede, begynder Vegetationen at 

 vise sig. Først fremtræder paa disse smaa Tver-Poller eller Polder 

 »æ Polli« — en Plante stivnende (?) af Saftfylde, saa Blade og Grene 

 ikke skille sig fra hinanden, men som hos Cactus synke sammen i 

 en kjødet Masse. Denne Plante — Salicor. herbacea — viser sig forst 



