171 



Lese , 1802. Foranlediget derved gennemgik jeg et hæfte 

 »vidimerede kopier af breve og dokumenter , som findes ved 

 Viborg kapitel, hvormed bevises Viborg kapitels adkomst til 

 Lesø land« hvilke findes i gehejmearkivet , og hvis originaler 

 bevidnes 24de novbr. 11390 af præster og rektor i Viborg at 

 være i Viborg kapitels besiddelse, hvor de formodentlig ere 

 gåede til grunde ved branden 1726. Viborg domkapitel havde 

 nemlig haft megen strid med Vitskøl kloster og Børglum bispe- 

 stol om rettighederne over Lesø, hvis indvånere svarede deres 

 afgifter i salt, hvoraf produktionen i følge et i Danske Atlas 

 nævnet dokument var så betydelig, at biskoppen i Børglum, 

 for at tillade nogle ellers forbudte ægteskaber år 1330 fik 

 14 læster salt på en gang. Dette stærkt drevne saltkogeri 

 gik imidlertid meget ud over skoven, som derfor også tidlig 

 blev genstand for en ualmindelig omhu, der måske også frem- 

 kaldtes ved at skoven var af en i Danmark ualmindelig art. 

 I ovennævnte samling af adkomster hedder det således i et 

 kongebrev fra 1480 om fogden på Lesø, at »han skal have 

 flittig inspektion og tilsyn med skoven, at intet deri bliver 

 hugget uden procurators capituli konsens til stængtræer, run- 

 der [rafte, lægte] og anden nødvendig brug, og det altsammen 

 at undes dem for penge« Fra det følgende år er der fog- 

 dens revers til kapitlet i Viborg, »item skal jeg hegne skoven 

 og grøn mark, som i fred og forbud bør at være uden al 

 skadelig hug og grøft, og i ingen måde at tilstede, at skoven 

 eller marken upligtig til skade forhugges og graves«. Dom- 

 kapitlet må imidlertid have haft vanskelighed ved at frede 

 skoven, thi 1524 er der et kongebrev til bønder og danne- 

 mænd på Lesø, om at kapitlet i Viborg har klaget over, at 

 de »til upligt forhugge og lade forhugge skoven der på lan- 

 det«, hvilket da forbydes under vedbørlig straf. Af hvad art 

 skoven var, siges der endnu intet om, men der er ikke den 



') Procurator capituli eller procurator Lessoviae kaldtes den kannik, som 

 efter tur hvert ar skulde besøge Lesø og sørge for øens sager. Det var 

 altså en af domherrerne selv , som skulde have tilsyn med udvisningen 

 på den fjærne ø, vistnok en sjælden omhu for skov i de tider. 



