173 



fratages, til Øvrighed for 1 Rdr., og til Kirken og de fattige 

 1 Mk. danske«, medens de, »som befindes at hugge Rodhug 

 eller grønne Træ, de straffes og tiltales med fuld Vold, paa 

 det Skoven kan forskaanes og komme til Grøde igjen og 

 Landet kan blive ved Magt«. Om også Lesøboerne holdt 

 deres løfte at afskaffe saltkogeriet, blev der dog til skovens 

 ulykke siden gjort forsøg dermed af andre; thi der fortælles 

 i Danske Atlas, at for 30 eller 40 år siden (d. v. s. i årene 

 ved 1730), anlagde en dr. Bister saltkogeri pa to af holmene 

 ved øen, »men da han havde mest ruineret resten af skoven, 

 og der formedelst de alt for store bekostninger kom intet ud 

 af anlæget, gjorde han sig usynlig«. Derom oplyser Bing, at 

 der på Kringelrøn, s. for øen, endnu fandtes lævninger af et 

 hus, kaldet doktorens bol, og af andre anstalter til det salt- 

 kogeri, som denne mand forestod. Det synes alene at have 

 været fyrreskoven, som man gærne vilde have fredet, i det 

 mindste omtales ikke den anden skov, som endnu findes på 

 Lesø, og som næppe tidligere har været fyrreskov, da der 

 ikke findes fyrrelævninger, hvor den står. Bestræbelserne for 

 at skåne den særdeles fremfor løvskoven synes at antyde, 

 både at den ansås for noget rart og sjældent, og at Lesø- 

 boerne have haft et ganske særdeles hang til at plyndre den, 

 hvilket ingen straffebestemmelser kunde få bugt med, thi det var 

 langt fra at den kom til grøde igen, skønt der 150 år senere 

 endnu synes at have været svage spor af liv i den, thi Bing 

 fortæller (p. a. st. s. 133): »Af fyr- og grantræer have i fordums 

 tid vokset en stor del, hvoraf endnu i de sandfugne egne eller 

 de såkaldte klitter under Hals sogn ses mange stubbe, og i 

 disse klitter fremvokse tillige om somren små fyr- og gran- 

 spirer, men blive af kreaturene opædt. Enebær krat vokser 

 adskillige steder«. Den sidste bemærkning viser, at forfat- 

 teren, der i øvrigt som født Normand nok måtte kende nåle- 

 træer, vidste at adskille Fyr- og Granspirer — han nævner 

 dem sammen , hvad der måske ikke kan lægges megen vægt 

 på — fra Enebær, det eneste træ, hvormed en forveksling kunde 

 være mulig. End videre hedder det (p. a. st. s. 277) om egnen ved 



