Magyarország pillangói 



27 



(Carcharodtts lavaterae stb.), viszont a magyar tengerpartnak is 

 vannak oly fajai, melyek bgyebüt hiányzanak (Pieris Ergane stb.) 

 Az efféle fajok többnyire oly növényeken élnek, a melyek az illető 

 vidékre jellemzők és másutt ritkábban tenyésznek. Számos faj igen 

 közönséges a termőhelyén, mások ritkák ; némelyik csak olykor, 

 kedvező években mutatkozik nagy számban, azután pedig sok évig 

 igen gyéren. 



Az éghajlat és talaj igen gyakran van hatással a pillan- 

 gók színezésére és rajzolására, a mennyiben számos faj északon 

 sötétebb színű vagy több rajzú, viszont mások világ jsabb színűek 

 vagy kevesebb rajzúak mint a délszakon. így állnak elő azok az 

 alakok, melyeket faj változatoknak (variatio) és fajeltérésnek (aber- 

 ratio) nevezünk. 



Ha valamely faj keretében az egyik részén eltérő, de lényeg- 

 telen jellegek mutatkoznak, melyek külső vagy belső okokból ke- 

 letkeztek, de ez okok megszűntével el is tűnnek, akkor előáll az 

 eltérés (aberratio), és ha ama jellegek állandók s az utódokra is 

 átszármazók, a fajváltozat (varietas); példák erre a bizonyos vidé- 

 keken állandóan előforduló úgynevezett helyi változatok, melyek 

 másutt ritkábban és csak mint eltérések lépnek fel. 



A pillangók verőfényes napokon röpülnek és leginkább virá- 

 gos réteken, mezőkön és erdei tisztásokon találhatók. 



VI. Rendszertan. 



A lepkék legrégibb rendszere Linnétől való, a ki a csáp 

 alakja szerint három csoportot különböztetett meg : Papilio, Sfthinx, 

 Phalaena. A Papiliokat vagyis pillangókat 6 csoportra osztotta : 

 1. Equites (a mai Papilió), 2. Heliconi (Hehconia, Neotro- 

 pida), 3. Parnassi {Parnassüis)^ 4. Danái: a) Candidi (Pieridae), 

 b) Festivi (Danaidae), 5. Nymphales: a) Gemmati (Satyrus), 

 b) Phalerati (Nymphalidae), 6. P 1 e b e j i : a) Rurales (Lycaenidae), 

 b) Urbicolae (Hesperidae). 



Ez a felosztás nagyjában ma is érvényes, csupán egyes csa- 

 ládok s ezeken belül a nemek s ezek keretében a fajok elrendezé- 

 sében történtek utóbb változások. Schiffermiller és Denis 

 közösen a hernyó alakjára alapították rendszerüket, mások, mint 

 Borkhausen, Esper, Ochsenheimer, Boisduval, 

 Duponchel stb. a Linné-féle rendszert javították, míg végre 

 Herrich-Scháffer és Lederer a bordák és egyéb jel- 

 legek tekintetbe vételével alkotta meg azt a rendszert, melyet 

 S t a u d inger (1871.) általános érvényre emelt. 



