190 



Uhryk Tivadar. 



Jó napot kívántam nékik, mire az asszony, ki magyarul is 

 tudott, kérdé, hogy nem tudom-e ; hogy a bolgár fejedelem itt van ? 



— Mát honnan tudnám, hogy erre van, mondám. — Pedig itt 

 van, ott fog lepkét a völgyben és ilyenkor nem szabad feljönni. 



— No, ha ott lenn van, akkor ide ugyan bajjal jön fol, feleltem, 

 s nem oly nagy baj, ha fölmegyek. — Hát csak menjen föl, de 

 ne tessék sokáig maradni. 



Föl is mentem a várba, de Apollo-nak még híre sem volt s 

 mérgemben eltölték ott lepkészve vagy másfél órát. Lefelé jövet 

 látom, hogy jön- ám a bolgár fejedelem, utána két szolga, az egyik 

 egy fehér lepkehálóval a kezében. Eleinte nem akartam hinni sze- 

 meimnek, hogy a csudába kerültek ezek ide föl. Hamarjában nem 

 tudtam, elszeleljek- e innen, vagy eleibe menjek. Gondoltam már 

 csak felcsavarom a hálómat és lejebo megyek, valami jobb helyen 

 megállok s tűzök, a míg csak el nem zavarnak. Úgy is tettem s 

 megálltam tőlük vagy 60 lépésnyire. 



A fejedelem mind közelebb jött, én pedig csak úgy sandít- 

 gattam feléjük a kalapom karimája alól, nem tudtam, hogy tudo- 

 mást végyek-e már róluk, vagy nem. Midőn már csak 40 lépés- 

 nyire voltak, gondoltam észreveszem már s megeresztém a fedő- 

 met amúgy becsületesen, mké Ferdinánd fejével " biczczentett. : 



Már csak 20 lépésnyire lehettek, mikor rám ordít tótul egyik 

 kísérője, hogy „skagyeszi ! ?" (hová való?) Érteni értettem, de 

 mondok ez igen dühösen ordítoz itt, jó lesz semmiféle nyelven se 

 érteni. Hallgattam hát, de megint rám ordított, mire odakiáltottam, 

 hogy hiába ordít, mert nem értek tótul. Erre magyarul kérdett, 

 hogy honnan jövök s mit csinálok itt ? — Csak körülnézni jöttem 

 ide, feleltem. Azt mondja erre a fejedelemnek, -hogy- valami diák 

 volnék s aztán nagy hetykén oda szól nekem, hogy tessék- le- 

 menni. 



Erre már a fejedelem is megszólalt. „Ne menj, gyere ide" s 

 nagyot intett maga felé a karjával. Eleibe ballagtam, kalapomat a 

 hónom alá csapva. „No, mit fogtál?" s bele néz a gyűjtődobo- 

 zomba. „Ah, egy Lucilla! igen érdekes, hol fogtad?" Láttam, hogy 

 talán jobban beszél németül, hát úgy kezdtem csörögni, a mi őt 

 nagyon meglepte. Később a Lucilla föléledt és csapkodni kezdett 

 szárnyaival. „Ah még nem halt meg?" kérdé Ferdinánd. Nem — j 

 mondám — s megnyomtam a csíptetővel. 



A fejedelmet minden lepkém érdekelte, még a Sibylla is, 0 

 maga két L. Popiilit fogott, mindkettő szép példány volt, egész el 

 volt velők telve, ő r csak ezekért jött ide, mint mondta, mert L. 



