A tíziábü r akoli földrajzi élterjedése 



201 



lékos részletekre is kiterjed, melyek a figyelmes szemlélő megtévesz- 

 tésére is túlzottaknak látszanak s a mimicrytan szempontjából is 

 fölöslegesek, mert a szükségesség határán messze túlmennek. A ha- 

 sonlatosságból azonban az esetek legnagyobb részében kimu 

 tathatólag sem az utánzónak, sem az utánzottnak nem lehet 

 positiv haszna. Gyakori az az eset, hogy védtelen állatok más, ép 

 oly védteleneket, vízi állatok szárazföldieket, kis termetűek vagy 

 épen mikroszkópi kicsiségűek nagy termetűeket, rejtett életmódot 

 élők szabadon kalandozókat, távoleső földrészek állatai egymást, 

 most élők rég kihaltakat utánoznak. Ehhez járul még az is, hogy 

 az egész mimicrytan arra az anthropomorphikus felfogásra van 

 alapítva, hogy az állatok épen úgy érzékelnek, épen úgy Ítélnek, 

 következtetnek és tévednek, mint az ember. Szerzőnk fejtegetései 

 szerint a mimicry fejlődését a természetes kiválogatódással semmit 

 sem lehet megmagyarázni, mert azok a véletlenül keletkező apró 

 változások, melyeknek összegeződése nemzedékek hosszú során 

 valamely védő és igazán hasznos hasonlatosságra vezethet, kez- 

 detben oly értéktelenek, hogy csak bizonyos határozott czél felé 

 való törekvés feltevésével lehetne kifejlődésüket és megmaradá- 

 sukat megmagyarázni s ezzel a természet jelenségeinek magya- 

 rázatába ismét becsempésznők azt a metaphysikai elvet, melynek 

 kiküszöbölése a természettudományok egyik legnagyobb vívmánya, 



A tízlábú rákok földrajzi elterjedése. 



Irta Dr. Szilády Zoltán. 



A tízlábú rákok, Decapoda rendjének egy amerikai búvára^ 

 Ortmann A. több család revíziója és saját gyűjtései után meg- 

 kísérti áttekintést nyújtani ez állatok zoogeographiájáról. 



A Decapodák szerinte nektonikus littoralis ősöktől származ- 

 nak és abyssikus csoportjaik később származtak, coenogenetikusak* 

 noha egyes családokban újabb bevándorlás is mutatható ki, külö- 

 nösen az arctikus partoktól az abyssalis teriiletek felé. A legtöbb 

 ma is partlakó, kevesebb a fenéklakó, a minők a következő csa- 

 ládok : Acanthephyridae, Nematocarcinidae, Glyphocrangonidae, 

 Eryonidae, Thaumastocheiüdae. Mindezek régi bevándorlók, mert 

 közeli rokonaiknál is egyszerűbb szerkezetűek. Két család — Cran- 

 gonidae, Lithodidae — egyes tagjai kimutathatóan újabban kerültek 

 a mély fenékre a poláris partoki ól. Vannak azonban oly primiti- 



