Sáiyius Briseis 



61 



németországi, a legkisebb és legsötétebb fajzat. A hímen a felső 

 szárny foltsorában az egyes foltok barnás fehérek s igen aprók, 

 az alsók olykor egészen elenyésztek; az alsó szárny fehér sza- 

 lagja mindig nagyon elmosódott, nem ' élesen körvonalozott és 

 többnyire sötét színnel elfödött, elannyira, hogy alig lehet felis- 

 merni. A faj leírásakor Linné bizonyára ily példány után indult, 

 mert a szalagról s a foltsorról meg sem emlékezik igen szűkszavú 

 diagnosisában : »Alis subdentalis supra fuseis, viridi-mieantibus ; 

 primoribus ocellis duobus ; subtus nigro bimaeulatus. >*) A nőstény 

 általában nagyobb, világosabb rajzolatú, a foltok nagyobbak, a 

 szalag tisztábban látható, többé-kevésbbé szürkés fehértől csak- 

 nem tiszta fehérig. Fonákján, a hím felső szárnyán a középtér 

 fehéres, a foltok s a szegély barnák ; az alsó szárny sötétebb 

 rajzolatai barnák, a szegély és rojtozat szürkés barna ; a nőstény 

 alsó szárnya szürke, rajzolata elmosódott, rojtja hamuszínű. 



Afféle példányok a következő termőhelyekről vannak előttem : 

 Linz (Felső-Ausztria), Kuttenberg és Liebenau (Csehország), 

 Apolda (Weimar) és Torgau (poroszországi szász tartomány). 

 Valamivel világosabb színűek a kövétkező helyekről származó 

 példányok : Mödling (Alsó-Ausztria), Teplitz (Csehország), Kösen 

 (poroszországi szász tartomány), Mombaeh és Kassel (Hasszia). 

 Még ezeknél is világosabbak a Svájczból, Granadából (Spanyol- 

 ország), Szerajevóból (Bosznia) és Uilrichsthalról (Csehország) 

 való példányok ; ez utóbbi helyről származók közt akad nőstény 

 mely csaknem megegyezik a magyar példányokkal. 



Szembetűnően nagyobbak és több fehér színt viselnek a 

 délfrancziaországi (Marseille), dalmát és magyar példányok 

 Ezeken a fehér foltok jóval nagyobb és szélesebbek, a szalag, 

 kivált a nőstényen, igen széles, tisztább fehér, többnyire elég jól 

 körülírott és csaknem a belső szegélyig terjed, vagyis szürkés 

 színezéssel ebbe belelovad. Fonákján a hím egészben világos 

 színezésű, a nőstény alsó szárnya csaknem egyszínű szürke, a 

 barnás szalag azonban többnyire tisztán látható, mely egy nagy 

 dalmát nőstényen világos hamuszínű. A rojtozat többé-kevésbbé 

 világos szürke. Ezekkel a példányokkal teljesen megegyeznek a 

 Dél-Oroszországból származó példányok, melyeket var. meridiona 

 lis név alatt szállítottak. 



Ezen elnevezéssel Staud inger (Stett. Ent. Zeit. 1886.' 



*) Ez a nagyon is elégtelen diagnosis annak idején élénk polémiára adott 

 alkalmat. Fuessli, Salzer és Esper ennek alapján a Drysas-i tartották Brie- 

 SíS-nek, melynek P alias uj nevet (Janthe) is adott stb. V, ö. Esper, Di^ 

 Schmetterlinge in Abbil iungen, J, T. 1777. p, 95 és 315. 



