112 



Különfélék 



csak egyetlen példány látogatta időnként a méhest. Fiait se neveli 

 méhekkel, mert hisz akkor az a négy pár, mely ezidén a méhes 

 környékén fészkelt, ugyancsak megtizedelhette volna az állományt. 

 Abban, hogy e madár pár lépésnyiről felismeri a munkásnál jóval 

 nagyobb és pohosabb herét, semmi különös sincsen, mert ehhez 

 elég a normális látású emberi szem is. Sokkal fogasabb s nagyon 

 messzire vezető kérdés az : miért fogdossa csakis a herét ? Ebben 

 nem vezetheti a fulánktól való félelem, mert ismeretes, hogy e 

 madár olykor darazsat is fog. Még talán legközelebb jár az a 

 föltevés, hogy ezt a szervezeténél fogva fulánk nélküli rovarokra 

 utalt madárfajt a munká«méhektől a méregzacskó hangyasavának 

 szaga és íze riasztja vissza. Bár e tekintetben az emberi szaglás 

 és ízlés épen nem irányadó. Hisz tudjuk, hogy a bűzös és maró 

 váladékú poloskákat a varjak s más madarak is szívesen eszik. 

 Ez észleletekhez még néhány tanulság fűződik. Először is az, 

 hogy még a gyomortartalmak kétségtelenül pozitív adataiból is 

 csak nagy óvatossággal szabad következtetnünk, mihelyt a madár 

 gazdasági szerepének nem általánosságáról, nanem részletkérdé- 

 seiről van szó. Másodszor meg az, hogy a közvetlen megfigyelés 

 és a köpetek egybegyűjtése révén a pozitív adatok egész soro- 

 zatára tehetünk szert anélkül, hogy csak egyetlen madarat is fel 

 kellene áldoznunk. Végül pedig, nem szabad minden a méhes 

 körül tartózkodó madarát az első látásra kártétellel gyanúsítanunk. 

 A méhes környékén ugyanis mindig hevernek rovarhullák, megölt 

 herék, a kaptárokba tolakodó sokféle rovar, darazsaktól megölt s 

 csak részben kiszívott munkás-méhek tetemei ; a mézszagra lep- 

 kék és legyek is gyülekeznek. Ezekért járja a méhes táját a 

 fecske, a czinege s a Ruticilla phoenicura, a nélkül, hogy a 

 méhállományban kárt okozna. (Aquila XII. 1905) 



bj lepke-fajváltozatokat írt le legközelebb gróf T u r a t i 

 Emil olasz lepkész (Naturalista Siciliano 1905.); ezek közül csak 

 azokat említem fel, a melyek hazánkban is előfordulnak Ezek a 

 következők : Aporia Crataegi L. v. Augusta. Szerző azokat a pél- 

 dányokat tekinti törzsalakoknak, melyeken az összes erek kiszé- 

 lesedés nélkül érik el a külső szegélyt, a felső szárny középsejtjét 

 lezáró harántér pedig egyszerű vonal ; ettől eltér a v. Augusta, 

 melyen a felső szárny h^rántere többnyire igenerőteljesen kifej- 

 lőd* tt, az összes erek pedig a külső szegély felé kiszélesednek, 

 sőt itt egész kis szürke foltot alkotnak. Hazai példányaink leg- 

 nagyobb része idetartozik. Orthosia nitida F. ab. Garibaldina, 

 melynek felső szárnya egyszínű pirosos barna, azaz olyan mint 

 az 0. pistacina ab. rubetra Esp. Egyik példányom (Hunyadból) 

 átmenetet képez, a mennyiben még némi rajzot mutat. Phasiane 

 clathrata L. v. aurata, melyeknek alapszíne nem fehér, hanem 

 sárga : hazánkban országszerte elég gyakori. Endotricha flamme- 

 alis Schiff. v. adustalis. Alapszíne sötét barna (olyan mint Actenia 

 brunnealis Tr..) több-kevesebb sárga rajzolattal: található Buda- 

 pesten és Újpesten; v. lutealis, alapszíne egyszínű sárga: ilyent 

 fogtam N. Verőczén. A. Aigner Lajos. 



