4 



John Frödin 



avvägts två gånger, och då naturligtvis å varje barometervärde korrektion för tem- 

 peraturen på vanligt sätt utförts, torde de av rnig vunna värdena i allmänhet ej 

 visa större fel än ett par meter. 



I de av mig kartlagda områdena (se 8, tavl. 7 och 8) hava skogsgränserna i 

 hela sin utsträckning avvägts med tillhjälp av Elfwings spegel och i vissa fall t. o. m, 

 tubnivellerats. 



Någon direkt ledning vid studiet av skogsgränsernas nivå lämnar icke den 

 över området tillgängliga kartan (Norrbottens läns kartverk). Medan man för vissa 

 höglandsområden i utlandet vid skogsgränsstudier kunnat å förefinthga kartor av- 

 läsa skogsgränsernas nivå å varje punkt och sålunda på ett synnerligen bekvämt 

 sätt erhållit deras medelhöjd, är t. ex. ett sådant utnyttjande av Norrbottenskartan 

 uteslutet. 



Det är i två hänseenden som denna karta alltför mycket brister i noggrann- 

 het, för att något sådant skulle vara möjligt. Dels äro dess uppgifter angående 

 skogsområdets såväl regionala, som zonala utsträckning otillförlitliga. Flagranta 

 exempel härpå finner man just i Lule-området. Så anger densamma att det 9 à 

 10 km^ vida näset mellan Teusajaure ' och Ketsak är täckt av björkskog. Vid 

 min marsch över detsamma den 18. juli 1913 kunde jag emellertid icke upptäcka 

 ett enda björkbestånd å dalbottnen. — På samma sätt uppger kartan att Vuojatädnos 

 dal på hela sträckan mellan Kåtjasjaure och Saloja,ure är skogtäckt. I själva 

 verket är den skoglös. — Rörande orsaken till dessa markanta oriktigheter är det 

 svårt att yttra sig. 



Dels är också höjdbeteckningen å kartan alltför svävande. De s. k. höjd- 

 kurvorna i fjällregionen äro i verkligheten knappast sådana utan avse blott att 

 ungefärligen angiva, i vilken riktning och i vilken gi-ad terrängen sluttar. I gräns- 

 trakterna, där oriktighelerna äro störst, kan man i själva verket genom att lita på 

 kurvorna feltaxera vertikaldistanserna med ända till inemot 50 "/o på en nivåskillnad 

 av 150 m. Det händer t. o. m. att kurvorna högt ovanför skogsgränsen »kila ut» 

 — utan vidare upphöra. 



Men även beträffande de isolerade lågfjällen äro kartorna mycket missvisande. 

 Genom avläsning av »kurvorna» kan man här för skogsgränsens nivå erhålla fel 

 på 60—80 m. 



För den som är något förtrogen med Norrbottenskartan är det alltså tydligt, 

 att man ej genom Th. C. E. Fries' förfaringssätt — interpolation på kartan mel- 

 lan två fixpnnkler å ömse sidor om skogsgräuseu (5, s. 162) — kan erhålla betryg- 

 gande värden för dennas höjd. Givetvis leder också varje försök att med kartans 

 tillhjälp uppmäta de olika regionernas areal till mycket ungefärliga resultat. Detta 

 gäller framför allt de lågfjäll, som uppvisa små fjällkalotter. En osäkerhet be- 



^ Av praktiska skäl bibebålles även i detta arbete kartans transkription av de lappska och 

 finska namnen. 



