14 



John Frödin 



575 m. För skogsgränsen på O- och V-sidan av Kåtjasjaure finnes en nivådifferens 

 på åtminstone 125 m o. s. v. 



Av intresse är den nivå, för vilken björksl<ogen överhuvud upphör i V. 

 Rikkiälvens dalbotten mellan Skejatjåkko och Kaisemuora är skogklädd ända upp 

 emot Suorkesjön, men skogen upphör strax nedanför denna. På sydsluttningen av 

 det förstnämnda fjället fortsätter den dock kilformigt c:a 1 hn längre mot NV, tills 

 den slutar med en spets på c;a 580 meters höjd, 60 m övev dalbottnen. Detta 

 fall bildar nlltså en parallell till, vad Gavelin (11) och Hamberg [14, s. 247) 

 skildrat från Sarekområdet. I Vuojatädnos dal slutar skogen vid Kåtjasjaure, alltså 

 531 m ö. h., ehuru den på den närbelägna Aiveketjetjåkko når 701 m. Dock 

 finnes på Salojaures nordsida någon björkbuskvegation och på sydsluttningen av 

 Tjårgesvare mellan sistnämnda sjö och Numirjaure t. o. m. några förkrympta träd 

 580 m ö. h. I Teusadalen åter slutar björkskogen på sydsidan av Autajaure, alltså 

 på en nivå av 580— 600 m. Dock finnes längre i NV på SO-sluttningen mot Ket- 

 sak, björkskog till något större höjd. 



En zon om 5 — 25 Jcm:å bredd längs huvudvattendelaren är alltså fullkomligt 

 skoglös, och tvivelsutan beror detta på klimatiska förhållanden. Men det måste 

 även framhållas, att edafiska orsaker säkerligen medverka härtill, och att en nämn- 

 värd utbredning av skogen här i alla händelser är omöjhg till följd av edafiska 

 faktorer. Såsom jag på annat ställe skildrat (S, s. 114) är nämligen berggrunden 

 här fri spolad i stor utsträckning, så att hela landskapet har karaktären av en vid- 

 sträckt khppöken (jfr 8, tavla 4; fig. 10, s. 48; fig. 29, s. 108; fig. 30, s. 109). 



Det norska kustlandet. 



På den norska sidan av huvudvattendelaren antaga dessa frispolningar av 

 klippgrunden ett ännu större omfång än den på den svenska, i det att klippter- 

 rängen därstädes ofta fortsätter ända ned till fjordarna, ja, till den yttre kusten. 

 Skogen är för den skull ett undantagsfenomen, och det är omöjligt att enbart med 

 ledning av kartorna avgöra, om de förefintliga skogsgränserna äro klimatiska eller 

 edafiska. Under min marsch från Kebnekaise till Skjoiïien i juli 1915 träffade jag 

 emellertid den översta björkskogstungan i Skjomens Sördal på 570 meters höjd ^ 

 På den vid liggande fjällsidan går björkskogen cirka 20 m högre. I båda fallen 

 är gränsen klimatisk. 



A kartbladet Nord fold kunna ett antal övre björkskogsgränser avläsas, som 

 sannolikt äro klimatiska. Vidare har jag erhållit fotografiska kopior av under 

 arbete varande konceptblad till de blivande gradavdelningsbladen M 10, M 11 och 

 N 10, och å dem ha även några värden för densamma kunnat erhållas. De äro i 

 tab. 5 uppräknade från O till V. 



^ Värdet är dock något osäkert till följd av det långa avståndet till närmaste fixpunkt. 



