Studier över skogsgränserna i norra delen av Lnie La))pmaik 1 



högre, och hau förklarade detta med, att isoterraerna iör dygnets varmaste del 

 under sommaren stiga i samma riktning till. följd av massupphöjningarne. Hans 

 teori stödjes i viss mån av den undersökning över temperaturfördelningen i Schweiz 

 under sommaren, som De Quervain offentliggjorde fyra år senare {30). 



I vårt land fördes problemet år 1910 på tal av Gavelin, vilken är den förste 

 som påvisat en stigning av bjöikskogsgränsen från fjällområdets yttre och lägre 

 delar mot de högre och centrala [11). Som orsak hänvisade han till massupi)höj- 

 niugarnas inflytande på isotermerna {11, s. 12). — Ar 1913 publicerade Th. C. E. 

 Fries en undersökning över den övre björkskogsgränsens nivå i Torne Lappmark 

 och konstaterade liksom Gavelin hade gjort för Kvikkjokkområdet, att en stigning 

 gör sig gällande från de lägre till de högre områdena (5). Under hänvisning till 

 Imhofs oeh de Quervains resultat i Alperna hävdar han att fenomenet föroj'sakas 

 av massupphöjningarne, som i)å samma nivå uppvisar en högre sommartempeiatur 

 än i angränsande lägre områden. 



Då emellertid Fries bevisföring verkar föga övertygande — han opererar 

 bl. a. med godtyckliga gradientvärden — och analogislut beträffande långt åtskilda 

 och mycket olikartade områden över huvud äro synnerligen osäkra och föga att 

 rekommendera, ansåg jag det 1913 lämpligt att genom direkta undersökningar 

 taga kännedom om sommartemperaturens fördelning på de olika höjdzonerna. För 

 ändamålet uppställdes i området trenne termografer av J. Richards fabrikat med 

 ett utslag av 1,6 mm per grad C och utrustade med cylindrar för 14 dagars gång. 

 Var och en placerades i en termometerbur av internationell typ och försedd med 

 dubbelt spjälverk samt tillverkad efter modell, som finnes vid meteorologiska an- 

 stalten i Uppsala. Burarne placerades 1,6 — 1,6 m ö. marken i öppet läge å pro- 

 visoriska träställningar, förfärdigade av grova björk- 6ch furupålar, vilkas nedre 

 ändar neddrevos så långt som möjligt i marken. För att giva ytterligare stadga 

 åt dessa stativ och förhindra skakning genom blåst uppfördes omkring benens 

 nedre del rösen av grova block. 



De tre instrumenten placerades på en 140 km lång linje, som skar vinkelrätt 

 över fjällkedjan. Det första uppställdes på det lilla 650 m höga, isolerade låg- 

 fjället Vuosmavare 5 hn O om Porjus. Med sin svaga åsform och sina långsamt 

 sluttande sidor är detta såväl till konfiguration som höjd typiskt för de isolerade 

 lågfjällen, och de därstädes erhållna värdena äro därför med säkerhet karaktäri- 

 stiska för dessa. Instrumentet uppställdes på fjäUets sydslutning på en iiivå av 

 622 m ö. h. och alltså i närheten av de översta trädformiga björkarna. 



Placeringen av den andra termografen var svårare. Det gällde att med dess 

 tillhjälp konstatera, huruvida någon höjning av den allmänna temperatur- 

 kurvan äger rum från den östliga zonen in mot högfjällen, d. v. s. om tempera- 

 turen på samma nivå i högfjällszonen och angränsande delar av de samman- 

 hängande lågfjällen i allmänhet är högre än å Vuosmavare. Som bekant förstår 

 man med massupphöjningarnas inverkan på lufttemperaturen en relativ stig- 

 ning av de allmänna isotermerna in emot ett högre område på 



Lunds Universitets Årsskrift. N. P. Avd. 2. Bd 13. 3 



