18 



John Frödin 



grund av en intensivare insolation i detta än i det lägre under 

 den varma årstiden. Men man avser icke lokala inflytelser på temperatur- 

 kurvan t. ex. av ett visst slags detaljtopografi eller någon speciellt egendomlig verti- 

 kalkonfiguration. Nu förhåller det sig emellertid så, att den nivå, å vilken termo- 

 grafen var placerad på Vuosmavare och överhuvud skogsgränsnivån, i de båda när- 

 mast västligare zonerna är inskränkt till de ofta branta sidorna av de djupare dal- 

 gångarne eller till de nedre sluttningarna av höga och vidsträckta massiv, där så- 

 som jag ovan antytt (s. 16) de lokalklimatiska inflytelserna äro mycket intensivare 

 och mera svårkontrollerbara än å de isolerade lågfjällen. På dessa senare svagt 

 välvda, ofta mjukt kupolforraiga höjder äro de långsluttande sidorna helt vindöppna 

 d. v. s. praktisk sett omspolade av alla vindar. På de nedre sluttningarna av stora 

 fjällkomplex och ännu mera i trånga och djupa dalar blir vindexponeringen däremot 

 aldrig lika stor som å de isolerade fjällkullarna; ofta blir den mycket mindre eller 

 nästan ingen, och därför bli dessa lokaler, särskilt om de ligga å obeskuggade 

 sydsidor, relativt för varma- och icke representativa för områdets a 1 1 m ä n n a klimat- 

 förhållanden. Det måste uttryckligen betonas, att om man vid jämförande klimat- 

 undersökningar av detta slag icke tar hänsyn till denna faktor, kan man bevisa 

 snart sagt vad som helst. I själva verket bör nog icke endast den allmänna topo- 

 grafien utan även fjällens höjd och fjällsidornas lutningsvinkel och -riktning samt 

 markfuktigheten i omgivningen vara densamma. 



Men en sådan topografi som Vuosmavare-traktens träffar man längre västerut 

 egenthgen ej annat än på de stora fjällslätterna på 300 à 400 m högre nivå. 

 Temperaturvärden från en sådan höjd äro emellertid ej direkt jämförbara med 

 Vuosmavare-termografens utan måste underkastas reduktion enligt en gradient för 

 temperaturens avtagande mot höjden, vilken icke ännu är och säkerligen icke på 

 länge blir exakt känd. 



Emellertid fann jag i Puollamtjåkko ett fjäll, som både med hänsyn till kon- 

 figuration och nivå motsvarade de här skisserade villkoren. Det är beläget strax 



0 om Saltoluokte 77 km NV om Vuosmavare och blott 3 — 4 km från gränsen 

 mellan lågfjällsområdet och högfjällszonen, vadan de allmänna klimatförhållandena 



1 den senares östra delar även böra göra sig gällande på lokalen ifråga. S och SO 

 om Puollamtjåkko utbreda sig dessutom Ultevis' milsvida högslätt med en höjd 

 växlande mellan 800 och 1 100 m [8, s. 42), och N om den 2 à 3 km breda Lule- 

 dalen karaktäriseras landskapet av liknande fjällvidder. På denna lokal, som dess- 

 utom är sk3''(ldad från västliga inflytelser (se nedan) genom de närliggande hög- 

 fjällen, bör landets höga medelnivå åstadkomma en höjning av isotermerna i för- 

 hållande till längre österut, om överhuvud en dylik inverkan förefinnes. 



o 



A andra sidan bildar Puollamtjåkko med hänsyn till sin konfiguration en 

 fullständig motsvarighet till de isolerade lågfjällen. Dess topp, vars absoluta höjd 

 är 738 m, reser sig cirka 200 m över den närmaste terrängen i S, SV och SO 

 och med ännu större höjd över Lule dalen i N. Dess särskilt åt de förra väder- 



