8 



Assar Hadding 



de hos augiten ofta omnämnda stjärnformiga eller divergeutstråliga kristallknippen, 

 vilka stundom tolkats som tvillingbildningar (se tavl. 2 tig. 3). Augitkristallerna i 

 grundmassan äro i några prov hopgyttrade i runda bollar, stundom med en kärna av 

 bergartens vanliga grundmassa. I slipprov te sig dessa som ringar av augitkristaller 

 i den normala grundmassan. 



Zonar byggnad är på det hela taget rätt sällsynt hos augiten. Kristallerna 

 äro visserhgen ofta något ljusare i kärnan än i de pevifera delarna, men de äro 

 vanligen alltigenom ensartade beträffande såväl ljusbrytning som dubbelbrytning 

 och utsläckningssnedhet. Stundom är emellertid zonstrukturen fullt tydlig. Bäst 

 framträder den i zonernas oliktidiga utsläckuing. Någon gång är skalet skilt från 

 kärnan, och sprickor eller genomgångar i den senare fortsätta då ej ut i den förra. 

 Sammansättningen torde dock även i detta fall kunna vara densamma i skal och 

 kärna, enär de optiska förhållandena äro ensartade hela kristallen igenom. Då 

 kärnan är grön, visar den stundom tydlig pleokroism (b mörkgrön, c = a ljusgrön). 

 Timglasstruktur har iakttagits i några preparat särskilt tydhgt mellan korsande 

 nicoUer tack vare den något olika utsläckningssnedheten i »timglaset» och i kri- 

 stallens övriga delar. 



Utsläckningssnedheten (c : c) är ungefär 44*^ — 46°. Utsläckningen är fullständig 

 i alla snitt och följaktligen torde axeldispersionen vara obetydlig. Augiten måste 

 det oaktat tvivelsutan rubriceras som basaltisk, möjligen med en ringa TiOg-halt. 



Inneslutningar äro rätt vanliga, dels kristallina såsom apatit, pyrit och mag- 

 netit, dels bergartsglas i oregelbundet formade håligheter. 



Augiten omvandlas i en svagt grön kloritmassa, vilken vid fortsatt omvandling 

 blir starkt bemängd med finkornig kalkspat. Magnetit synes stundom avskiljas, 

 mest som ett fint stoft. Detta är ofta starkt anhopat i kristallens yttre del. 



Olivinen uppträder aldrig i större mängd men torde å andra sidan sällan 

 saknas, även om den hos de mera omvandlade formerna stundom kan vara svår 

 att upptäcka. Fullkomligt frisk förekommer den ej i någon av de undersökta gån- 

 garna och endast i några få av dem finnes överhuvud någon olivinsubstaus kvar. 

 Kristallformen är den för mineralet vanligaste; den bibehålles även vid stark omvand- 

 ling. Ofta kan man spåra sprickor som med oregelbundet lopp genomsatt olivinen. 

 Utefter dessa sprickor har serpentinbildningen börjat på samma gång som i kri- 

 stallens perifera delar, och den först bildade serpentinen har oftast bibehållit sig då 

 omvandlingen skridit vidare. Kärnpartiet i olivinen består vanligen av ett kalkspat- 

 eller se]'pentin-kalkspat-aggregat. Magnetitstoft avskiljes ej alls eller endast i mindre 

 mängd \ varvid det liksom hos augiten gärna hopar sig i kristallens yttre del. 



Vid särskilt stark omvandüng kan olivinens kristallform bliva otydlig, och det 

 vill synas som om flera av de ljusgröna serpentin-kalcit-mandlarna i de starkast 

 devittrifierade melafyrerna skulle kunna härledas ifrån olivinkristaller. Några be- 

 stämda kristaller eller kristallpseudomorfoser av olivin påträffas ej i dessa starkt 



^ Några undantagsfall finnas och dessa bilda i någon mån övergångsformer mot Öveds- 

 melafyren. 



