« 



lakttagelaer över melafyrerna i Tolångatrakten 7 



vanliga äro de sekuudärt bildade mineralen kalkspat, serpentin, klorit och häraatit, 

 något mindre vanliga kvarts och kalcedon. 



Plagiokhtsen uppträder såväl som strökorn som i grundraassan. Strökornen 

 äro prismatiska eller stängliga, grundmassans plagioklas än stänglig och idiomorf, 

 än otydligt avgränsad och allotrimorf. Åndytorna äro även hos den idiomorfa forlnen 

 ofta otydligt utbildade. Polysyntetisk tvillingbilduing efter albitlagen är synnerhgen 

 utbredd, framför allt i strökornen. Bland dessa förekomma rätt ofta även karlsba- 

 dertvillingar samt enstaka tvillingar efter periklinlagen. Tvillinglamellerna växla i 

 antal men äro i allmänhet talrika hos strökornen och fåtaliga hos grund massans 

 fältspat. Zonar byggnad har ej observerats och inneslutningar äro ytterst sällsynta. 



Enär plagioklasiisterua äro alltför små för att kunna utsorteras ur bergarten, 

 har bestämningen av deras karaktär måst utföras direkt i slipprovet. Därvid har 

 huvudsakligen utsläckningssnedheten i olika snitt lagts till grund för bestämningen. 



o 



A ytan M är utsläckniugen omkring — 25*^, i Karlsbadertvillingar med symmetrisk 

 utsläckning är w ungefär 69*^. Härav framgår att plagioklasen måste karaktäriseras 

 som basisk labrador med sammansättningen Ab^^An^^. Emellertid torde även såväl 

 något surare som mera basiska former finnas. 



Den allotrimorfa plagioklasen uppträder ej sällan i ansenlig mängd. TvilUng- 

 bildningen är föga framträdande, utsläckniugen något undulös. 



Plagioklasen är alltid melafyrens bäst bevarade mineral. Ar bergarten endast 

 föga omvandlad, är plagioklasen fullkomligt frisk, vid fortsatt omvandling övergår 

 den emellertid i kaolin och kalcit, varvid troligen även bildas fri kiselsyra i form 

 av kvarts eller kalcedon. Tvillinglamellerna försvinna men kristallformen förblir 

 vanligen fullt tydlig, särskilt mellan korsande nicoller. Omvandling i hydrargillit 

 förekommer någon gång men synes dock vara tämligen sällsynt. 



Augiten uppträder liksom plagioklasen i tvenne generationer, oftast förenade 

 genom en serie övergångsformer. Den är i regel idiomorft utbildad även i grund- 

 massan. Kristallerna äro till formen korta, tämligen isometriska prisman med 

 8-kantigt horisontellt tvärsnitt och rombiskt eller 6-kantigt vertikalsnitt. Färgen är 

 i reflekterat ljus svart, i genomfallande ljust brun, stundom med en otydlig drag- 

 ning i violett. Någon gång är kärnan gulgrön, vanligen har den dock samma 

 bruna färg som de yttre delarna fast i regel något ljusare. 



Augitens genomgångar äro ofta mycket tydliga, hos strökornen framträda de 

 till och med makroskopiskt i starkt glänsande ytor. I slipproven visa sig genom- 

 gångarna efter (110) vara de vanligaste, men ej sällan kan man påträffa dylika 

 parallela med orthopinakoiden (100). Tvillingbildning efter (100) är sällsynt men 

 förekommer dock här och var; hos dessa tviüingar äro tunna lameller någon gång 

 inskjutna mellan de båda huvudindividerna. Även penetrationstvillingar, särskilt 

 efter (101), äro stundom mycket tydliga. Vanliga äro i några av melafyrgångarna 



1 Rosenbusch, Mikroskopische Physiographie der Mineralien und Gesteine (4 Aufl.), I. 2, 

 sid. 350. 



