Tolångatraktens melafyrer. 



Historik. 



Vid Tolåuga kyrka, ô km öster om Sjöbo och 10 km OSO om Öved, anstår 

 eu bergart, vilken 1885 först uppmärksammades av J. C. Moberg. Då den syntes 

 Moberg vara av tämligen säregen art, översändes prov av densamma till E. Sved- 

 MABK, vilken underkastade den mikroskopisk granskning. Undersökningen syntes 

 först giva vid handen att bergarten var en basalt \ Emellertid ändrar Svedmark 

 senare uppfattning om densamma och uppger att den utgöres av en kalkdränkt 

 diabas ^ »Tuffartade bildningar med bollar» omnämnas från samma ställe som 

 diabasen. 



Bergarten i Tolånga kyrkbacke beskrives 1904 av Töknebohm & Hennig ' 

 som diabastuff. Då beskrivningen är tämligen utförlig och säkerligen baserad på 

 en noggrann undersökning, skall den här anföras: 



»I kullens norra och östra sidor har berggrunden blivit någorlunda tillgänglig" 

 genom sprängnings- och grävningsarbeten, och där visar det sig, att den utgöres av 

 en vulkanisk tuff med inblandade brottstycken dels av siluriska bergarter, såsom 

 röd sandsten, märgelskiffer och mörk kalksten, dels ock av diabas i olika varieteter, 

 men ständigt starkt vittrad, ävensom av en nästan tät, mandelstensartad bergart 

 inneslutande flittror av kvarts och fältspat. Cementet mellan dessa brottstycken 

 utgöres av en gröngrå, oredig, starkt kalkhaltig massa. För bedömande av berg- 

 artens goognostiska ställning äro naturligtvis diabasbrottstyckena av särskild be- 

 tydelse. En del likna starkt vittrad Ovedsdiabas, än mer, än mindre mandelstens- 

 artad, andra åter hava ett mera främmande utseende och kunna ej direkt sam man- 

 liknas med någon av traktens kända diabasarter. Så t. ex. en varietet, som består 

 av en finkornig, fältspat- och magnetitrik diabasmassa, tämligen tätt späckad med 

 ända till 2 à 3 mm stora strökorn av plagioklas, augit och olivin, allt dock så om- 

 vandlat, att — med undantag av magnetiten — ingen frisk ursprunglig mineral- 



' G. F. F. Bd 8 (1886), sid. 60. 

 » Ibid. sid. 382. 



^ TöENEBOHM och Hennig 1904, Beskrivning till blad 1 & 2 (Sveriges Geolog. Undersökn, 

 Ser. Aj, a) sid. 85. 



