28 



John Frödin 



direkt emot en rätlinjig fjällsida minskas dess kraft till följd av den vall av stilla- 

 stående luft som gärna bildas mellan sluttningen och luftströmmen. 



På sidorna av de djupa, ofta nästan korridorformiga genombrottsdelar, som 

 genomskära fjällkedjan, kan vindskyddet vara ännu större. Äro dalsidorna rätlinjiga 

 och parallella, vilket icke så sällan inträffar, kan ju skogen på dem över huvud 

 icke träffas av vindar, som gå direkt emot sluttningarna. I dylika dalfören gå 

 luftströmmarna endast parallellt med sidorna ^, och deras inverkan blir obetydlig 

 till följd av friktionsmotståndet. Såsom Hamberg i sitt inlägg mot Fries påpekat 

 {14, s. 248), växer detta närmare dalbottnen under i övrigt lika förhållan- 

 den, och följaktligen blir vindhastigheten mindre och vindskyddet för skogen större. 



I och för sig kunna naturligtvis luftströmmarna rusa fram med avsevärd 

 hastighet i en dylik dalgång. Äro dess sidor icke jämna, utan bestå de av en 

 serie utsprång med mellanliggande nischer eller fördjupningar i dalsidan, blir natur- 

 ligtvis vindexpositionen mycket växlande. Man finner också, att skogen då gärna 

 saknas ända ned mot dalbottnen på utsprången men går i de n:iellanliggande 

 sänkorna högt upp på dalsidau. 



I de sammanhängande lågfjällens och högfjällens zoner saknas alltså på skogs- 

 gränsen i allmänhet platser med generell vindexposition d. v. s. utsatta för vin- 

 dar från alla håll, under det sådan är regel på sidorna av de isolei'ade lågfjällen. 

 Framför allt åtnjuter den övre skogsgränsen i de förra områdena ett utpräglat vind- 

 skydd i jämförelse med vad fallet är i de senare. Och i och med att luftcirkula- 

 tionen är svagare, växa möjligheterna för luftens uppvärmning genom stark insola- 

 tion under klara dagar. Särskilt om man på grund av ogynnsamma omständig- 

 heter nödgas inskränka sig till att operera med den övre skogsgränsen, kan man 

 alltså mycket väl komma till det resultat att dess stigning in emot högfjällen åtföljes 

 av en motsvarande stigning av lufttemperaturen på gränsen själv. Men den är 

 då av lokal natur och har ej med m a s s u p p h ö j n i n g a r n a att göra. 

 Det inses lätt därav, att temperatui-stigningen på dessa lokaler inemot de högre 

 områdena blir i stort sett densamma, vare sig fjällsidorna höj-a sig 100 el. 1,000 m 

 över ifrågavarande gräns, ty vindskyddet blir i alla händelser lika stort. I själva 

 verket torde vi delvis hava en illustration till nämnda sats i den ovan (s. 15) på- 

 pekade omständigheten, att björkskogsgränsen på vissa mycket låga fjäll i det norska 

 kustområdet ligger i det närmaste lika högt som å det höga Fagernäsfjället. Om å 

 andra sidan till följd av någon klimatförändring björkskogen skulle vandra upp på 

 de högre nivåerna av våra högfjäll, skulle den därstädes bliva utsatt för samma 

 termiska inverkningar av vindarna som nu på de isolerade små fjällkäglorna i O. 



I och med övergången från högfjällszonen till det västhga fjällområdet bliva 

 de lokalklimatiska motsatserna mycket stora. Detta beror på tvänne omständig- 

 heter. Dels äro de här förhärskande västvindarna både mycket starka och relativt 

 kalla. Dels är topografien mera öppen än i högfjällen. Dalarna äro breda och 



^ Och upp och ned utefter dem. 



