stildier över skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 29 



höga, sauamanhängaade fjällmassiv saknas merendels. Fjällens SO- och NVsidor 

 få på så sätt helt olika tevmisk valör. Ett uttryck härför äro värdena från Julle- 

 tjåkko-stationen. Efter reduktion till samma nivå som Puollamtjåkko visar den 

 endast 0,6*' lägre middagstemperatur (se ovan sid. 22). Genom interpolation på 

 samma sätt som å sid. 25 erhåller man emellertid att den på grund av sin närhet 

 till Atlanten skulle ha 0,8" lägre middagsvärme, och eftersom Puollamtjåkko genom 

 sitt läge invid fjällkedjan är skyddad mot de västliga inflytelserna, måste i själva 

 verket det erhållna värdet åtminstone ökas till 1,0". Kesultatet blir alltså att vind- 

 skyddet på övre skogsgränsen å Puollamtjåkko betyder en höjning av temperaturen 

 med cirka 0,4" därstädes. Detta under förutsättning att i värdena ifråga ej ingå 

 tillfälliga avvikelser. 



Längre västerut stiga emellertid dalbottnarne avsevärt fram emot huvudvatten- . 

 delnren. Samtidigt bliva de västliga inflytelserna starkare än förut. Dessa två 

 faktorer jämte bristen på lös jord förorsaka tillsammans skoglösheten i trakterna 

 omkring huvud vattendelaren. 



Förhållandet mellan luftens och växtens egen temperatur. 



Vid undersökningar över de klimatiska temperaturförhållandenas inflytande på 

 växternas utbredning har man hittills nöjt sig med att taga hänsyn till luftens 

 temperatur och någon gång till markens. Detta tillvägagångssätt har blivit så vanligt, 

 att det knappast alltid ens kan förklaras på annat sätt än genom antagandet, att 

 växtens egen temperatur är densamma som luftens. Hur oriktig en sådan före- 

 ställning äu är, skulle den dock ej leda till några falska slutsatser, om differensen 

 mellan luftens och växtens temperatur alltid och på alla lokaler vore lika. Då jag 

 nyligen [9, s. 204) betonade vikten av, att man mäter temperaturen i växtdelariie själva, 

 enär det ju är den som bestämmer, vid vilken temperatur processerna inom växten 

 skola försiggå, leddes jag emellertid av den övertygelsen, att luftens och växtens 

 temperaturkurvor icke äro parallella. Det torde här vara på sin plats att efterse, 

 huru därmed förhåller sig. 



Växtens värmehushållning regleras väl i huvudsak av följande faktorer. Vid 

 mulet väder, om natten och vid beskuggning erhåller den värme genom ledning 

 från luften, d. v. s. luften blir värmekällan, och en tendens gör sig gällande hos 

 växten att antaga luftens temperatur. Samtidigt förlorar växten värme genom strål- 

 ning, men framför allt genom transpirationen, i det värme åtgår vid avdunstningen. 

 Givetvis både bildas och förbrukas även värme genom kemiska processer inom 

 växten. Här såväl som i den följande framställningen kan dock utan olägenhet 

 bortses från denna faktor. — Vid solbelysning erhåller växten däremot sin värme 

 genom direkt insolation, och man får utgå ifrån, att hos växten liksom hos marken 

 en tendens då gör sig gällande att bliva varmare än luften. — Vidare förlorar 

 växten värme på samma sätt som marken, nämligen genom strålning, ledning till 

 luften och avdunstning (transpiration). Men de tvänne sistnämnda faktorerna verka 



