30 



John Frödin 



ej alltid med sainina intensitet. Då luften är i rörelse, ökas värmeförlusten såväl 

 genom ledning som genoin avdunstningen, och ju hastigare luftströmmarne röra 

 big, desto större blir värmeförlusten. På vindskyddade lokaler måste denna alltså 

 vara mindre än på vindöppna. Som jag redan visat, är den övre skogsgränsen å 

 de isolerade lågfjällen just förlagd till det senare slaget av lokaler, medan den i det 

 sammanhängande lågfjällsområdet och högfjällszoneu vanligen är lokaliserad till 

 extremt vindskyddad terräng. Man kan därför vänta, att björkarnes egen tem- 

 peratur under dagens varmaste del skall överstiga luftens med större belopp där än 

 på de isolerade fjällen i O. 



Huru stora differenserna i själva verket kunna vara mellan luftens skugg- 

 temperatur och växtens värme, låter sig f. n. icke avgöra. Detta problem synes 

 nämligen icke ännu hava kunnat tillvinna sig våra biologers intresse. För att emel- 

 lertid få någon föreställning om den storhetsordning, inom vilken man har att söka 

 ifrågavarande temperaturdifferenser, verkställde jag sommaren 1915 följande försök 

 vid Abisko naturvetenskapliga station. 



Vid dem användes en från medicinsk-fysiologiska institutionen i Lund lånad 

 Stränggalvanometer med elektromagnet. Densamma sattes i förbindelse med ett 

 termoeleraent, för ändamålet förfärdigat av koppar och konstantan. Galvanometerns 

 kvartstråd, vilken angav temperaturdifferensen för termoelementets båda spetsar, 

 visade ett utslag av i medeltal 0,15" per delstreck å raikroskopokularets mikrometer- 

 skala. — Den ena av de båda elementspetsarne hade gjorts mycket fin — dess 

 diameter vid basen mätte endast 0,6 mm, — och härigenom kunde den med lätthet 

 införas även i mycket tunna växtdelar utan att sönderspränga dessa. 



Försöken utfördes under fullständigt klart väder, och somliga på helt och hållet 

 vindskyddad lokal, där trädens blad endast någon enstaka gång rördes av ett till- 

 fälligt luftdrag; andra verkställdes vid olika vindstyrka. Vid ett av de förra tillgick 

 på följande sätt. 



Termoelementets fina spets infördes i ändan (vegetationspunkteu) av ett björk- 

 skott på en höjd av 0,5 m ö. marken. Skottet var givetvis starkt solbelyst. Partierna 

 av termoelementet ovanför spetsen beskuggades, för att de ej skulle uppvärmas och 

 elemeutspetsen därifrån tillföras värme genom ledning och sålunda erhålla högre 

 temperatur än skottet självt. Elementets andra spets placerades i fria luften och 

 beskuggades, för att den under försöket skulle antaga luftens skuggtemperatur. 

 Invid densamma upphängdes en av Grave förfärdigad och kontrollerad termometer, 

 graderad i tiondels grader. Var femte minut avlästes å stränggalvanometern dif- 

 ferensen mellan skottets temperatur och luftens skuggtemperatur och samtidigt det 

 verkliga värdet för den senare å termometern. Utom de värden, som härvid erhöllos, 

 meddelar jag samtidigt en serie sådana, som erhöllos på vindexpouerad lokal. V^iud- 

 styrkan på observationsplatsen — en liten kulle invid naturvetenskapliga stationen 

 — torde kunna skattas till 3,5 m i sekunden. Ej endast bladen, utan även de 

 mindre grenarne, någon enda gång de större sattes nämligen av vinden i rörelse 

 (jfr. 15, s. 384). Värdet stäunner också ganska väl med det utslag som samtidigt 

 gavs av stationens anemograf. 



