Studier över skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 3â 



lågfjälleu är det lättast att studera detta förhållande, ty där äro sådana störande 

 faktorer som markfuktighet och vindexpositiou i allmänhet av mera lika kvalitet 

 på alla sluttningar. 



På Gellivare Dundrets nordsida har jag bestämt björkskogens högsta nivå till 

 625 m ö. h. På sydsidan ligger den däremot på 660 ujeters höjd. Vuosmavare 

 uppvisar en differens på 35 och Kuorainen på 25 m mellan nord- och sydsidorna. 

 På dylika fjäll utgör gränsen alltså ytterlinjen av ett plan, som avskär fjälltopparne 

 i sned riktning, i det att det lutar från S mot N. När fjällens nivå är tillräckligt 

 låg, förlägges detta plan genom själva topp-partiet, och fjällregionen blir då helt 

 och hållet lokaliserad till den norra sidan såsom jag ovan s. 8 omnämnt. Detta 

 är t. ex. fallet med det fjäll som ligger 4 Jan NO om KiUingi vid Kaitum älv och 

 å kartan är betecknat n;ed höjdsiffran 620. På sydsidan går björkskogsgränsen 

 genom toppen, på nordsidan anträffas den på en nivå av 595 m. Kartan anger 

 däremot oriktigt att toppen ligger i centrum av regio alpina. — Terrängens lutnings- 

 riktning synes alltså i O endast medföra en nivåvariation av 25 — 35 m, en siffra 

 som dock nog är något för låg, emedan nordsidorna ofta äro något fuktigare än 

 sydsidorna. 



I högfjällsområdet med dess mera komplicerade topografi är det mycket svå- 

 rare att borteliminera alla felkällor. I Luledalens nordvästliga avsnitt i högfjälls- 

 zonen äro dock, såsom jag ovan påpekat (s. 12), dalsidorna synnerligen jämnslut- 

 tande utan framskjutande utsprång. Vindexponering och markfuktighet blir därför 

 i stort sett lika stora på långa sträckor på en och samma dalsida och även på 



o 



dalsidorna inbördes, A nordvästsidan (solsidan) fortlöper björkskogsgränsen därföre 

 nästan snörrätt på den mellan Rajvotjåkko och Maukovare belägna c:a 1 mil långa 

 sträckan. Från en punkt å den motsatta dalsidan på sanuna nivå kan man genom 

 en horisonterad nivelleringstub oavbrutet följa och insyfta den på hela denna sträcka. 

 Dess nivå är vid Maukojokk 712, vid Suolokajokk 706 och nedanför Rajvotjåkko 

 710 m (se tab 3 s. 12). Den motsatta mot NO exponerade sidan uppvisar på en 

 sträcka SO om Akka och S om Luleå pårro en liknande jämn och jämförelsevis 

 svag sluttning. Här ligger björkskogsgränsen kilometerlångt på en nivå av 680 m. 

 Nivådifferensen för sydväst- och nordostexponering synes således i denna zon vara 

 c:a 30 m ^ Ännu längre i V är det svårt att erhålla exakta värden för denna faktor 

 på grund av den stora motsatsen mellan vindexponerade och viudskyddade lokaler. 



Terrängens lutningsriktning i förhållande till solbelysningen synes alltså endast 

 jämförelsevis obetydligt influera på björkgränsens nivå. Till samma resultat hava 

 förut Feies (5, s. 154) och Hamberg {14, s. 245) kommit. I själva verket är det 

 kanske endast, vad man kunnat vänta. Visserligen torde lufttemperaturen växla 

 med markens lutningsriktning och detta sannolikt i högre grad ju större lutnings- 

 vinkeln är, men inverkningarne av lufttemperaturen modifieras, såsom jag ovan 

 visat, av växtens egen temperatur, vilken beror av den direkta solstrålningen. Och 



1 Detta värde får dock såsom nämnts något ökas till följd av att nordexponerade sluttningar 

 gärna äro något fuktigare än sydexponerade (se nedan s. 57). 



Lnnds Universitets Årsskrift. N. P. Avd. 2. Bd 13. 5 



