34 



John Frödin 



denna verkar med samma intensitet, i villcen riktning än den 

 terrängsluttar,åvilkenväxternastå. 



Helt annorlunda blir förhållandet, såsom Hamberg påpekat (o. a. s ), om den 

 nordexponerade sidan fortsätter uppåt i så höga och branta sluttningar, att björk- 

 skogen nedanför blir beskuggad. Bjöi'kskogsgränsen blir då betydligt nedpressad. 

 Man kan ju om man så vill, räkna även detta specialfall till lokalklimatets termiska 

 avvikelser. Exempel härpå har man på den sydöstra stranden av övre Langasjaure. 

 Över densamma resa sig Luleb och Kaska Kirkao med delvis alldeles lodräta 600 

 à 700 m höga bergväggar. Även på de ställen, där edafiska hinder icke föreligga, 

 når björkskogen nedanför ställvis ej högre än 415 à 420 m d. v. s. cirka 300 m 

 lägre än på de sydexponerade sluttningarne av det mitt emot belägna Juobmotjåkko, 

 och detta beror säkerligen på, att ifrågavarande lokaler under stöire delen av dagen 

 äro fullständigt beskuggade. Längre i NV går den under branterna av Alleb Kirkao 

 upp till nära 600 m ö. h., vilket framgår av min karta över St. Sjöfallsområdet (8)^ 

 d. v. s. cirka 100 m lägre an på det mitt emot liggande Nieras. Även här är be- 

 skuggningen åtminstone en av orsakerna till nedpressningen. 



Björkskogsgränsen och fuktighetsfaktorerna. 



Markens vattenhalt och björkskogsgränsen. 



Den övre björkskogsgränsen stiger alltså i förhållande till de allmänna iso- 

 termerna från O in emot högfjällen. Enligt vad jag visat, beror detta till stor del 

 på termiska olikheter hos de olika zonernas lokalklimat och på zonala differenser i 

 förhållandet mellan luft- och växttemperaturen. Men dessa faktorer kunna ej ut- 

 göra de enda orsakerna. Såsom jag redan framhållit, är det nämligen otvivelak- 

 tigt; att ej endast den övre björkskogsgränsen utan även björkskogsgränsens medel- 

 nivå är högre i de sammanhängande högfjällens och högfjällskedjans zoner än å 

 de isolerade högfjällen i O, ehuru differenserna mellan de olika områdena i detta 

 hänseende icke äro så utpräglade. Skogsgränsens medelnivå är emellertid en pro- 

 dukt av förhållandena på såväl termiskt gynnsamma som ogynnsamma lokaler. 

 Dess höjning in emot de högre områdena kan därför icke gärna enbart vara be- 

 tingad av ett på enstaka ställen varmare klimat utan torde även bero på andra 

 faktorer, vilka också i sin ordning kunna inverka på den övre björkskogsgränsen. 



Det ligger då närmast till hands att nämnda faktorer utgöras av olikheter i 

 den mängd, vari vattnet förekommer såväl i marken som i luften. Uti ett klimat 

 sådant som det ifrågavarande är marken om vintern som bekant fysiologiskt sett 

 vattenfri. För en tropofyt som björken kan detta dock i allmänhet ej medföra nå- 

 gon olägenhet. Emellertid har ju Kihlman visat {25), att vid tillfälligtvis inträf- 

 fande speciellt ogynnsamma atmosfäriska förhållanden vattenbristen kan åstadkomma, 



' Ej till nära 700 som Hamberg oriktigt uppgiver {14, s. 254). 



