Studier över skogsgränserna i norra delen av lAile Lappmark 35 



att skott och kvistar borttorka och avdö, om de på vindexponerade lokaler skjuta 

 upp över det skyddande snötäcket. Härigenom uppstå på sådana ställen egendom- 

 liga björkbuskformatiouer av olika typer, beskrivna av nämnda forskare och för 

 Torne Lappmarks vidkommande av Fries (5). De karaktäriseras huvudsakhgen av 

 att björkindividen i allmänhet uppvisa ett större antal axlar än vanligt, och av att 

 de flesta grenspetsarne äro lokaliserade till den nivå, vilken intages av snötäckets 

 yta under den kritiska årstiden (senvintern). En yta lagd igenom grenspetsarne 

 återger därför snötäckets form och höjd. 



A priori är det alltså tänkbart att dessa vintertiden försiggående uttorknings- 

 processer kunna influera på björkskogsgränsens nivå. Detta skulle naturligtvis 

 kunna vara fallet, om det skyddande snötäcket i större utsti'äckniug förekom på de 

 lägre nivåerna i fjällen. Som bekant är detta verkligen förhållandet. Det är känt 

 att snön höljer marken med ett jämnt täcke i skogsregionen, medan den ovanför en- 

 dast uppträder i fläckar eller drivor, ja, stundom under vissa tider av vintern i stor 

 utsträckning saknas. Detta förhållande beror dock ' icke på att skogsregionen är 

 bunden till någon viss terräng; som gynnar avlagringen av snö, utan på tillvaron 

 av skogen själv, som erbjuder ett gott vindskydd och följaktligen 

 för snöavsättningen lämpliga förhållanden. Påståendet att vinduttork- 

 ningen under vintern hindrar björkskogen att tränga upp över en viss linje inne- 

 bär alltså ingenting annat, än att skogsgränsen skulle betingas av sig själv. Uppfatt- 

 ningen beror på förväxling mellan orsak och verkan. 



En helt annan sak är det att björkskogen vid sin övre gräns till följd av de 

 ovannämnda processerna lätt antager den egendomliga driv- eller buskdyntypen, 

 vilken i själva verken är en motsvarighet till den jag beskrivit från den sydsvenska 

 kusten (7), ehuru uppkommen till följd av andra faktorer. I denna mening kan 

 alltså vinteruttorkningen lokalt nedpressa den övre gränsen för skogen genom att 

 därstädes ersätta de övre trädbestånden med buskf or mation. Ingenstädes har jag 

 emellertid funnit att en sammanhängande region av buskdyner avgränsar skogen 

 mot regio alpina. Och den areal av sådana som förekommer har vanligen en myc- 

 ket obetydlig bredd. 



Under den varma årstiden är som bekant luftens relativa fuktighet mestadels 

 mindre än under vintern, och särskilt gäller detta för dygnets ljusaste del. Vidare 

 är björkens transpiration då tack vare bladverket ofantligt mycket kraftigare. Arten 

 närmar sig då i organisatoriskt hänseende mesofyterna och är t. ex. mycket mindre 

 xerofil än barrträden. På grund av dessa två omständigheter är den också mycket 

 känsligare för vattentillgången i substratet än under vintern. Markens 

 vattenhalt i olika zoner kan därför väl tänkas influera på björkskogsgränsens nivå. 



Några verkligt ingående undersökningar rörande dessa förhållanden hava ännu 

 icke utförts. Visserhgen omnämner Haglund [12, s. 58) att man finner enstäm- 

 miga och kraftiga björkar i synnerhet på fuktig lokal och god jordmån, medan de 



^ Med undantag av vissa här nedan behandlade specialfall (s. 37). 



