Studier över .skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 37 



skogsgränsens uppåtgående tung- eller bandformiga flikar i de allra flesta fall äro 

 lokaliserade just till sänkor eller rännor i terrängen, och där finnes en hel rad av 

 gynnsamma faktorer, som saknas i omgivningen. Dessa äro: 1) högre vattenhalt i 

 substratet (ofta vattnat av bäckar), 2) vindskydd, som minskar transpirationen, 



3) till följd av vindskyddet lokalt högre temperatur (se s. 27 — 29 i det föregående), 



4) större luftfuktighet vilket är en följd av de två förstnämnda omständigheterna, 



5) snöskydd under vintern, i det dylika sänkor då äro snöfyllda. 



På de allra flesta lokaler är det alltså omöjligt att utläsa vilket inflytande en- 

 bart den förstnämnda av dessa faktorer utöva på skogsgränsens nivå. Emellertid 

 har jag i några fall anträffat omständigheter, vilka möjhggjort detta. Här nedan 

 skall i korthet redogöras för ett av de mest talande fallen. 



Nedre delen av fjällslätterna S och SO om Saltoluokte vid Langasjaure sluttar 

 svagt mot Lule-dalen och övergår långsamt i den nedanför liggande dalsidan. Ter- 

 rängen bildar alltså här mellan isohypserna för 450 och 800 m ett ganska svagt 

 sluttande plan, som är starkt exponerat för de i Lule-dalens riktning framrusande 

 NV-vindarne. Denna jämna yta är därför under somrarne mycket torr med undan- 

 tag av vissa lokala strök. Från några högt upp belägna och långt fram på som- 

 maren kvarliggande snöfläckar översilas slätten av några små rännilar, som visser- 

 ligen torka ut under sommaren, men vilkas bäddar jämte marken längsefter dem 

 då i alla händelser äro betydligt fuktigare än omgivningen. De små bäckarne hava 

 dock icke ännu, annat än i dalsidans nedersta parti, hunnit utskära några rännor i 

 terrängen. På själva slätten ligga därför deras bäddar i nivå med omgivningen 

 eller högst någon dm nedskuren under den jämnt sluttande ytan, vilket utvisas av 

 höjdkurvorna å fig. 4. 



På den torra marken å denna starkt vindexponerade yta ligger björkgränsen 

 mycket lågt — ställvis t. o. m. under öOO-meterskurvan. Undantag härifrån utgör 

 endast den fuktiga terrängen omkring de små bäckarne. Längs dessa går 

 björkskogen som smala band eller tungor ända till 150 m 

 högre än i omgivningen. Den är en ängsbjörkskog och för dess samman- 

 sättning är följande anteckning av den 26 jmii 1914 från en av björktungorna 

 belysande. Höjd ö. h. 600 m. 



Lägsta skogsskiktet. 

 Betula puhescens s ^ 



^ I den följande framställningen användas de ursprungliga frekvensbeteckningarne y(mnig), 

 r(iklig), s(trödd), t(unnsådd), e(nstaka), i st. f. de frekvenssiffror som på senare tider här o. där 

 kommit till användning. Dessa inge nämligen en föreställning att de erhållits medels en exakt 

 uppmätningametod, medan man ju i verkligheten fått dem genom skattning. 



