studier över skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 45 



intar Vaccinium-Myrtillus-heden redan den större delen av arealen på de lägre ni- 

 våerna, och på de östra högfjällen bhr den absolut förhäi'skande på dessa. Den 

 blir nu mera mossrik än österut, och i st. för att den där var inskränkt till sän- 

 korna, intager den här den jämna terrängen och markens upphöjningar. I de förra 

 träffas nu i stället den mossrika Cornus-suecia associatiouen, eller t. o. m. änss- 

 associationer. Slutligen ersattes den längst i V av videformationer och fjällängar. 



Denna jämna övergång från xerofila till mesofila vegetationer beror tydligen 

 icke direkt på någon olikhet i snöbetäckningen. Det bör kanske påpekas, att ingen 

 av de här omnämnda xerofila typerna hör till dem, vilka enligt Fries äro lokali- 

 serade till barmark vintertiden, även om naturligtvis kravet på snöskydd är sär- 

 skilt framträdande hos de mera mesofila. Utslagsgivande är däremot markens 

 vattenhalt under sommmaren, och det är alltså tydligt att denna strax ovanför 

 regio subalpina tilltagerfrånOtillV. 



OrsaJcerna till de sonala differenserna i markens vattenhalt. 



Markens vattenhalt i de olika zonerna regleras i själva verket av ett flertal 

 faktorer. I det östligaste området med dess kontinentala klimat inträffar sommaren 

 först, och därtill är den där varmast. Redan av denna anledning är snösmält- 

 ningen tidigast avslutad därstädes. Dessutom tilltager, som bekant, de atlantiska 

 inflytelserna i intensitet mot V. Då ju det oceaniska klimatet karaktäriseras av, 

 att maximalnederbörden är förlagd till vintern, torde alltså på en och samma nivå 

 den under nämnda årstid nedfallna snömängden tilltaga från O till V. Slutligen 



o 



är det ett bekant faktum, att den även växer med höjden ö. h. A andra sidan 

 avtager temperaturen i samma riktning. — Till följd av alla dessa orsaker räcker 

 snösmältningen allt längre in på sommaren, ju västligare man kommer, och ju 

 högre fjällen äro, samt fortgår på de högre nivåerna och delvis även längst i V 

 sommaren igenom. Medan marken i O efter midsommar ej längre tillföres något 

 smältvatten, översilas den längre västerut snart sagt under hela sommaren av 

 sådant. Och även där detta ej längs markytan når ned till skogsgränsen utan till 

 större delen tränger ned i marken, går det dock åter i dagen på de lägre nivåerna 

 som grundvatten och håller sålunda marken fuktig. 



Ju högre ett fjäll är, desto vidsträcktare och effektivare är följaktligen den 

 subterrana vattenreservoar, som på detta sätt vidmakthåller markfuktigheten på 

 dalsidornas lägre nivåer. På de obetydliga isolerade lågfjällskullarne är det från 

 vintern sålunda magasinerade vattenförrådet snart uttömt, medan detsamma längre 

 västerut utom på särskilt ogynnsamma lokaler räcker hela sommaren. Då härtill 

 kommer att sommarnederbörden i de olika zonerna i stort sett får betraktas som lika 

 hög men de uttorkande faktorerna värme och vindhastighet (se nedan) tilltaga mot O, 

 är det helt naturligt att de isolerade lågfjällen och av dessa de östligaste 

 äga den lägsta markfuktigheten på nivåerna omkring skogsgränsen, 

 vilket överensstämmer med, vad vegetationens karaktär utvisar. 



