46 



John Frödin 



Som jag redan visat, är emellertid björken synnerlig känslig för graden av 

 markens vattenhalt, ocl] det är ju givet, att jiär denna faktor lokalt kan förskjutå 

 björkskogsgränsen över 100 m i vertikal riktning, den även skall inverka på dess 

 nivå i de olika zonerna. Då som jag visat markens vattenmängd v ä x e i- 

 r r å n de isolerade lagfjällen mot de sammanhängande och från 

 de senare inemot högfjällen, måste detta alltså uppfattas som 

 en av de viktigaste orsakerna till, att björkskogsgränsens 

 medelhöjd stiger i samma riktning. 



Björlivegationens karaktär vid skogsgränsen. Såsom jag redan i första avdel- 

 ningen av detta arbete pointerat, har björkskogen vid sin övre gräns en annan 

 prägel på de isolerade lågfjällen än längre västerut, vilket utvisar att den där 

 lever under andra förhållanden. Dess övre del har nämligen förändrats till busk- 

 vegetation av stundom stor utsträckning. På Teletöisentunturi förekomma sålunda 

 björkbuskar ända till 82 m över björkskogens gräns. På Appovare övergår björk- 

 skogen uppåt uti en tät björkbuskvegetation med en vertikal bredd av ej mindre 

 än 85 m, och i vilken individen långsamt avtaga i höjd och frekvens med det 

 växande avståndet från skogsgränsen. Denna är mycket svår att fixera, enär 

 träden i björkregionens översta del bli allt mångstammigare, och det därför blir 

 vanskhgt att avgöra, när de verkligen övergått till »busk»typen. På Hirvasåive 

 har denna buskgördel en vertikal utsträckning av 45 m. 



Ingenting hos dessa buskvegationer anger emellertid, att de uppkommit på så- 

 dant sätt som KiHLMAN och Fries skildrat, d. v. s. till följd av bristande snöskydd 

 och vinduttorkning under vintern. De av dessa författare beskrivna buskforma- 

 tionerna karaktäriseras av, att det största antalet av axlarna ha sina spetsar på 

 samma nivå, d. v. s. att varje individ med sina grenspetsar markerar överytan av 

 • len snödriva, som om vintern skyddar detsamma. Något sådant finner man där- 

 emot aldrig hos de buskvegetationer, varom här är fråga. Buskarnas höjd avtar vis- 

 serligen från skogsgränsen fram emot den öppna fjällregionen, samtidigt som indi- 

 viden småningom bli allt glesare. Men ingenting i buskarnes form antyder, att 

 den höjd över marken, till vilken de nå, bestämts av en snödrivas överplan; gren- 

 spetsarna ligga icke på samma nivå och individen hava samma mjukt ovala eller 

 runda form som varje annan buske. Och de skilja sig i detta hänseende synner- 

 ligen tydligt från de genom vinteruttorkning uppkomna bordbjörkar och plana 

 buskformationer som nyssnämnda författare omtalat och, som även förekomma i 

 Lule området, ehuru där endast mera tillfälligtvis. 



Det är i stället t3^dligt, att de björkbuskvegationer som förekomma ovanför 

 björkskogsgränsen på de isolerade lågfjällen äro xerofila utbildningsformer av björk- 

 skogen och bero på bristande vattentillgång och för stark tran- 

 spiration under sommaren. För riktigheten av denna min uppfattning 

 talar att buskgördeln i allmänhet har största bredden på de östliga, d. v. s. på de 

 torrare av de isolerade lågfjällen, under det att den avtar i mäktighet mot V, sam- 

 tidigt med att, såsom jag visat, vegationen i allmänhet blir något mindre xerofil. 



