studier över skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 49 



För att emellertid söka erhålla något exakt material till belysning av den 

 fråga, som Andersson och Birger fört på tal, uppsatte jag sommaren 1913 trenne 

 Richards hygrografer vid Saltoluokte på den mot N svagt sluttande terrängen där 

 Stades. De monterades på samma sätt som förut omnämnts beträffande termo- 

 graferna och placerades alla tre på vindöppen torr lokal. Den ena uppställdes i 

 barrskogen c:a 1 Tcm från Langasjaure samt 398 m ö. h., den andra i björk- 

 regionens övre del 540 m ö. h. och den tredje i regio alpina 676 m ö. h. Vid alla 

 tre apparaterna avlästes varje vecka våt och torr termometer på vanligt sätt, och 

 med de så erhållna psykrometervärdena hava hygrografkurvorna korrigerats. 



T3'värr kunde ej den lägsta av de tre hygrograferna hållas i gång, enär den 

 befanns behäftad med fabrikationsfel. De båda andra gåvo i tab. IV o. V pubhcerade 

 resultat, vilka återges i sin helhet, eftersom, så vitt det är mig bekant, inga värden 

 för luftfuktigheten förut offentliggjorts för dessa trakter. Den maximala fuktigheten 

 under dygnet har beräknats efter samma grund som förut minimumtemperaturen 

 (se ovan s. 20). 



Någon nämnvärd skillnad hos luftfuktigheten i björk- och fjällregionerna har 

 alltså icke kunnat konstateras. Emellertid äro dessa värden icke tillräckliga för att 

 frågan med ledning av dem skulle kunna avgöras. Ty dels erhöllos icke uppgifter 

 för barrskogsregionen, dels torde kondensationsnivån kunna växla läge från den 

 ena sommaren till den andra, så att man skulle behöva värden för ett stort antal 

 somrar för att kunna avgöra detta spörsmål. 



Beträffande den relativa luftfuktighetens inflytande på skogsgränserna föreligga 



o 



även uttalanden av Fries, ehuru de äro av betydligt växlande innebörd. Ar 1911 

 hävdar han {å, s. 359), att större luftfuktighet än nu under en postglacial period 

 kan hava nedpressat trädgränserna. Ar 1913 gör han däremot gällande (5, s. 178) 

 att uttorkningen — sålunda en process av motsatt art mot vad som väl åsyftas i 

 det förstnämnda uttalandet — starkast inverkar om vintern. För intetdera av dessa 

 påståenden har emellertid någon bevisning presterats. 



För en växtfysiologisk tankegång är förhållandet emellertid relativt enkelt. 

 Jag har ovan visat att björkskogen är särdeles känslig för markens fuktighetsgrad 

 om sommaren, och att dess gräns i O är nedpressad just av denna anledning. 

 Men nämnda känslighet måste ökas, om förhållandena äro sådana att transpirationen 

 växer, enär ju denna står i oupplösligt samband med absorptionen. Om substratets 

 vattenhalt är ringa, måste alltså en mindie luftfuktighet vara ofördelaktigare än en 

 större och i sin mån bidraga till det ogynnsamma resultatet, ty den skärper transpi- 

 rationen och ökar därigenom växtens vattenbehov. Om, såsom jag förut nämnt 

 [6, s. 14), den relativa luftfuktigheten under sommaren och särskilt under dagens 



Lunds Universitets Årsskrift. N. F. Avd. 2. Bd 13. 7 



