studier över skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 51 



ning med den aUuiäniia temperatursänkningen mot V betinga björkskogsgränsens 

 fall i denua riktning. 



Den ovannämnda lokala och vegetativa temperaturhöjning som från de östhga 

 lagfjällen till högfjällszonen gör sig gällande på den övre skogsgränsen i förhål- 

 lande till de allmänna i so term er na räcker dock icke till alt förklara vare 

 sig stigningen av den övre björkskogsgränsen eller äunu mindre höjningen av björk- 

 skogsgränsens medehiivå i denna riktning. Till denna medverka olikl)eter i mark- 

 fuktigheten. Ju större höjd ö. h. ett fjäll uppvisar, och ju längre västerut det är 

 beläget, desto större är under i övrigt lika förhållanden dess markfuktighet i skogs- 

 gränsuivån. Till följd av björkens relativt stora känslighet för fuktighetsfaktorerna 

 kan björkskogen på torr mark ocli vid gynnsamma transpirationsförhållanden pres- 

 sas ned åtminstone ett hundratal m under sin termiska gräns. I egenskap av tro- 

 pofyt är arten känslig för differenserna i markens vattenhalt huvudsakligen om 

 sommaren; det är då som de ifrågavarande inverkningarne göra sig gällande och 

 framkalla nämnda såväl lokala som zonala nivåvariation. Att »massupphöjningarne» 

 skjuta björkskogsgränsen uppåt, är sålunda beroende på, att mark fuktigheten i skogs- 

 gränsnivån under i övrigt lika förhållanden är större, ju högre fjällen resa sig över 

 densamma. Detta innebär en stor olikhet gent emot förhållandena i Alperna, där 

 skogen upp till sin översta gräns består av de xerofila, för dylika inflytelser mindre 

 mottagliga barrträden. Det är därför föga lyckhgt att därifi'än låna synpunkter och 

 metoder vid bedömandet av de faktorer, söm bestämma skogsgränsens nivå i Fen- 

 noskandia. 



Av Hambergs uttalanden [14, s. 249) framgår, att i det närbelägna Sarek den 

 övre björkskogsgränsen lokalt kan stiga ända till 50 à 60 m högre än på de högsta 

 lokalerna i Lulesjöarues omgivningar. Det förefaller sannolikt att detta betingas 

 av en tillspetsning av de här behandlade lokalklimatiska faktorerna i särskilt gynn- 

 sam riktning. 



Av olika forskare — bl. a. A. G. Bögbom {21, s. 304) — hava jämförelser gjorts 

 beträffande björkskogsgränsens nivå i norra och södra Norrland. Att exakt fast- 

 ställa dess fall från S till N är naturligtvis vanskligt, på grund av dess öst-väst- 

 liga nivåvariation. Först sedan man hunnit bestämma medelvärdet för dess höjd 

 på tvänne nordväst-sydostliga linjer tvärs över fjällkedjan, en i S och en i N, var- 

 vid även bör tagas hänsyn till medelvärdena för varje zon, torde ett sådant försök 

 giva fullt pålitligt utbyte. Några ungefärliga mått på sänkningen mot N torde 

 dock kunna erhållas, om hänsyn tages till läget i väst-östlig riktning för lokalerna 

 i fråga. 



Beträffande de sydöstliga lågfjällen i Dalarne har Samuelsson {32, s. 343) 

 erhållit det lägsta värdet för övre björksKogsgränsen på Andjusvarden, där densamma 

 är belägen o. 750 m ö. h. Det torde på grund av sitt läge karaktäriseras av samma 

 fuktighetsförhållanden som Teletöisentunturi och sålunda motsvara detta, på vilket jag 

 uppmätt den övre björkskogsgränsens nivå till 538 m. Differensen bhr alltså något 

 över 200 m. — På övergången mellan de isolerade och sammanhängande lågfjällen 



