Studier över skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 57 



emot delvis mj^cket vackra bestånd på sträckan mellan Maukovare och Rajvo- 

 tjåkko. Vid Maukojokk ligger tallskogens övre gräns pä 498 ?» och vid Suoloka- 

 jokk 494 m ö. h. På båda lokalerna växer den på torr grusmark och är av allt 

 alt döma klimatiskt betingad. Strax V om Suolokajokk, nedanför Rajvotjåkko 

 upphör tallskogen på sistnännida nivå på ett avstånd av 33 km ovanför St. Sjö- 

 fallet '. 



TAB. 7. 



Den klimatiska tallskogsgränsen. 



Teletöisentuntiiri 563 m ö. h. Appovare 616 ni ö. h. 



Nautanen 555 » Rappokvare 515 » 



ilirvasålve 598 » Juobmovarats 425 » 



Patjanen 602 » Juobmotjåkko 516 j 



Välkomman 589 » Nieras 487 » 



Pjälloåivé 595 » Maukojokk 498 » 



Berg V om Råve Kiäbble ... 583 » Suolokajokk (Rajvotjåkko)... 494 » 



Nabrivare 590 » 



Beträffande tallskogens höjd på norska sidan uppger Norman [29) att den i 

 inlandet (området Stegen-Tysfjord) går till 383 m. Att döma av det förut om- 

 nämnda kartografiska materialet sänker den sig mot den yttre kusten ungefärligen 

 såsom jag på profilen fig. 10 angivit. 



Den ovan lämnade redogörelsen åsyftar tallskogsgränsens höjd vid sydlig ex- 

 ponering. För dess nivå under motsatta expositionsförliållanden har jag njycket 

 få direkta uppgifter. Enl. Hamberg [14, s, 255) ligger den vid Saltoluokte 425 m 

 ö. h. Vid St. Sjöfallet har jag uppmätt dess nivå på AUeb Kirkaos nordostslutt- 

 ning till 450 m (se 8, tavla 8). I båda fallen beror dock den låga nivån icke på 

 ogynnsamma belysningsEörhållanden utan på ytterligt stark vindexposition. 



Hamberg torde emellertid hava rätt uti att tallskogsgränsen i hög grad på- 

 verkas av terrängens lutningsriktning. Detta torde dock icke mera än hos björken 

 bero direkt på termiska inflytelser på trädet självt, utan på att de nordexponerade 

 dalsidorna ej erhålla så stor värmemängd som de sydexponerade, och därför ej så 

 lätt torka. Rätt ofta finner man att tallgränsen på fjällens nordsluttningar just av 

 denna anledning tryckes ned genom övermäktig' konkurrens av den mera fuktighets- 

 älskande björken och granen. 



' I litteraturen finnas en del oriktiga uppgifter angående den översta tallskogen i Lule- 

 dalen. Så omtala Holmehz och Öktenblad {18, s. 48) att den upphör nära St. Sjöfallet på 460 

 meters höjd, och på ett annat ställe {18, s. 50), att tallen går 2 mil ovanför nämnda fall. Den 

 förstnämnda uppgiften har upptagits av Ai,b. Nilsson {28, s. 144). Gavelin {10, s. 137) uppger i 

 det närmaste riktigt att den slutar 28—29 km ovanför fallet, men applicerar på nämnda lokal 

 HoLMEEZ och Öktenblads nyssnämnda böjduppgift från lokalen nära fallet. 



Luiuls Universitets Årssl;rift. N. P. Avd. 2. Bd 13. 8 



