58 John Frödin 



Av den redan lämnade framställningen liksom av profilskissen framgår att 

 tallskogen på de östligaste av de isolerade lagfjällen stiger över björkskogsgränseu. 

 I själva verket torde detta vara en normal klimatiskt betingad företeelse för om- 

 råden med lika stark betoning av klimatet i kontinental riktning. Hittills torde 

 för Sveriges vidkommande detta fenomen endast vara omtalat från Dalarne (33). 

 Huru det i delta hänseende förhåller sig i Lule Lappmarks södra del är mig icke 

 bekant. 



Båda skogsgränserna stiga emellertid mot NV, björkens dock hastigare, och 

 strax O om Gellivare ligga de i jämnhöjd med varandra eller på c:a 60U m ö. h. 

 Från denna punkt bibehåller tallen sin nivå västerut till gränsen mot de samman- 



Björkskogsgräns. Tallskogsgräns. 



Fig. 10. Skiss över den övre björkskogs och tallskogsgränsens förlopp på sydsluttningar längs en 

 profil från östra Lappland genom St. Luledalen till norska kusten '. (Reppi pass å fig. 10 

 är ett efter den nya norska kartan taget oriktigt namn för Tappa korsö). 



hängande lågfjällen, medan björken stiger 60 à 70 m i samma riktning. Björk- 

 gränsens stigning fortsätter sedan inemot högfjällen och kulminerar med över 700 

 meters höjd, under det att tallgränsen sjunker till 525 m på gränsen till högfjälls- 

 området och sedermera ytterligare 30 m, tills den når sin ändpunkt vid Alemus- 

 jaure. Tallgränsen kulminerar alltså i lågfjälls-, björkskogsgränsen 

 i högfjällsområdet. — Även i Lule Lappmarks södra del synes tallgränsen 

 ligga högst O om högfjällen. Så nämner Hamberg [14, s. 255) att densamma på 

 lågfjällen Vare Hårås och Seite O om Blackälven ligger 614 m ö. h , ett värde som 



' Jfr. Hambergs profil över skogsgränsens förlopp i Sarek {14, s. 252). 



