studier över skogsgränserna i norra delen av Lule Lappmark 



59 



ju synnerligen väl svarar mot det jag erhållit på det likaledes isolerade lågfjället 

 Appovare. Och Gavelin omtalar [11, s. 14) att de översta tallarna på Ruoutevare 

 — likaledes ett lAgfjåll — stå på 554 m:s höjd. 



Tallen synes sålunda gynnad av det mera kontinentala klimatet. Detta an- 

 tydes bland annat av den omständigheten, alt unga plantor och träd äro mindre 

 sällsynta vid dess övre gräns i O än i V. Man skulle därför kanske väntn, att 

 den senare stege mot O så långt fjäll överhuvud förekomma. Men först och främst 

 är det ännu ovisst, huru långt österut det kontinentala temperaturmaximet i inre 

 Lappland är beläget. Vidare tillkommer en annan faktor. Som jag redan anfört, 

 beror björkskogsgränsens sänkning mot O på den i denna riktning alltmindre mark- 

 fuktigheten. För tallen som mycket mera xerofilt organiserad kan denna faktor ej 

 .spela någon roll. Men dessutom nedpressas björkskogen till följd av minskat vind- 

 skydd, vilket har till följd en sänkning av den lokala luft- och växttempera.turen. 

 Det är påfallande att den sänkning av tallgränskurvan som gör sig märkbar (se 

 fig. 10), inträffar, just när björkskogsgränsen sänkt sig under den- 

 samma, d. v. s. när det vindskydd bortfallit som regio suhalpina inne- 

 bär för tallskogsgränsen. Huruvida någon ytterligare sänkning förekommer 

 ännu längre österut, sedan nämnda faktor gjort sig gällande, är t. v. okänt. 



Tallskogsgränsens sänkning från de isolerade lågfjällen mot V bildar ju en 

 anmärkningsvärd motsats till björkskogsgränseus stigning i samma riktning. Den 

 senare framkallades ju av större markfuktighet i högfjällen och över huvud längre 

 västerut, en faktor som snarare måste verka ogynnsamt på den xerofila tallen '. 

 Den andra omständigheten, som höjde björkskogsgränsen mot V, var det bättre vind- 

 skyddet som i denna riktning åstadkommer ett i termiskt hänseende gynsammare 

 lokalklimat. Denna faktor förefinnes däremot icke på tallgränsen, ty densamma åt- 

 njuter V om Gellivare överallt i ungefär lika hög grad vindskydd av den björkskog, 

 som utbreder sig ovanför densamma. - Naturligtvis kan den Hksom den senare 

 lokalt pressas ned och t. o. m. saknas till följd av extrem vindexposition. 



De lokalklimatiska isotermerna vid tallskogsgränsen visa alltså överallt en 

 ungefär lika stor avvikelse från den allmänna temperaturkurvan och äro således 

 konforma med denna, i motsats till vad som var fallet med den övre björkskogs- 

 gränsens lokalklimat. Det är därför av så mycket större betydelse 

 att tallskogsgränsen sänker sig in emot mass upphöjningarne och 

 t. o. m. ligger lägst där dessa uppvisa sin högsta nivå, nämligen 

 vid A 1 e m u s j a u r e, mitt emellan S a r e k t j å k k o (2,090 m) och K a 1 1 a k- 

 tjåkko (1,845 m). Ty detta innebär ju en indirekt antydan om att den allmänna 

 sommartemperatui-en sjunker i samma riktning, oavsett terrängens nivå. 



En dylik sänkning österifrån inemot högfjällen torde även, såsom jag redan 

 påpekat, förekomma i södra delen av Lule Lappmark. I Kahx älvs floddal faun 

 jag vid ett besök sommaren 1915 att det förhåller sig på samma sätt. På lågfjällen 



' Som bekant tillskriver Helland denna faktor stor betydelse (17, s. 11). 



