Den forntida utbredningen af kärrsköldpaddan 1 1 1 



däraf, att arten måbäuda redan var utdöd hos oss vid tiden för ifrågavarande torr- 

 lagers bildning, men orsaken därtill beiiöfver tydligen endast vara, att förhållandena 

 i dessa niossar då ej Längre varit gynnsamma för sköldpaddan. För öfrigt cär det 

 också ganska antagligt, att läraningarna af de exemplar, hvilka till äfventyrs varit 

 inneslutna i torfven, blifvit upplösta af därstädes bildade syror. Ej mindre aii- 

 märkningsvärdt är, att de tillvaratagna sköldpaddlämningarna uteslutande härröra ■ 

 från fullt utvuxna, sålunda mycket gamla djur, en omständighet, som likaledes är 

 karakteristisk för fynden från Danmark. Att helt unga individ af arten ej iakt- 

 tagits, något som möjligen endast behöfver bero på förbiseende, men som tydligen 

 också kan hafva sin grund i skalens jämförelsevis ringa resistens, är föga förvå- 

 nande. Svårare torde däremot vara att förklara anledningen till, att lämningar till- 

 hörande individ af mellanliggande åldersstadier äro så sällsynta. 



Samtliga tillvaratagna exemplar af sköldpaddan äro mer eller mindre skadade 

 eller defekta, men i de flesta fall har det kunnat konstateras, att skalen blifvit 

 krossade först genom de vid torftäkten använda redskapen. Visserligen ha de smärre 

 skelettdelarna — extremiteter, kotor m. m. — jämförelsevis sällan iakttagits, men 

 anledningen därtill torde ingalunda vara, att dylika saknats å respektive fyndplatser, 

 utan snarare, att de ej påaktats, ännu mindre efterletats. Det synes därför vara 

 ganska sannolikt, att ifrågavarande exemplar ännu vid inbäddandet varit fullständiga. 

 Man har sålunda ingen anledning förmoda, att djuren ljutit döden på våldsam 

 väg. Visserligen ha enligt Rollinat (s. 7) de unga individen antagligen i uttern och 

 räfven samt i en och annan större roffogel eller vadare fiender, för hvilka de äro 

 ett lätt rof, men de utvuxna exemplaren torde däremot i sina hårda skal hafva ett 

 säkert skydd mot dylika faror. Härtill kommer att, då lämningar af sköldpaddan 

 ej påvisats någonstädes å de svenska boplatserna från stenåldern, man ej heller 

 har anledning förmoda, att hon redan då i människan haft en fiende. 



Såsom förut framhållits, kan det vara svårt att i hvarje särskildt fall direkt 

 afgöra, huruvida de tillvaratagna sköldpaddorna lefvat samtidigt med afsättningen 

 af den gyttja, hvari de anträffats, eller om de från högre upp belägna lager gräft 

 sig ner å sina nuvarande platser och där omkommit. Men då sköldpaddan på sätt 

 som nämnts för sin vinterdvala har att söka sig en dold och för större temperatur- 

 växlingar skyddad plats, är det klart, att hon, då vinterläget intagits i bottnen af 

 de forna, numera torffyllda bäcken, hvilka en gång utgjort hennes hemvist, ej haft 

 för nöden att gräfva sig ner till något afsevärdt djup. Och erfarenheten från så- 

 dana fall, då djuren under vintermånaderna varit nerkrupna i fasta marken, visar 

 också, att de där befunnit sig på ett ganska ringa djup. För här föreliggande 

 fråga torde sålunda den nyssnämnda eventualiteten (att sköldpaddorna skulle gräft 

 sig ned till de respektive fyndlagren) knappast ha någon större betydelse, äfven om 

 den i ett och annat fall synes hafva sannolikhet för sig. Så t. ex. antager Nilsson 

 (1860, s. 21), att detta varit förhållandet med de af honom från Hassle-Bösarps 

 mosse anförda, i gyttjan anhopade exemplaren. Detta hans antagande står i god 

 samklang därmed, att individ af denna art liksom andra reptiler, då de gå i vinter- 



