116 



C. Knrck 



Sverige under den senare delen af Ancylustiden. Men alldenstuud hou, såsom fyn- 

 den från Bavnemose angifva, redan då fanns på Seland, kan ej råda något tvifvel 

 om, att hon under nämnda tidsslcede invandrat till Slcåne öfver den dåvarande land- 

 förbindelsen med denna ö. 



När kärrsköldpaddan utdug i Sverige och Danmark, är en fråga, som med led- 

 ning af föreliggande fynd ej torde kunna besvaras. Att hon ännu fanns i Danmark 

 under det skede af Litorinahafvets regression, hvilket sammanfaller med gånggrifts- 

 tiden, framgår emellertid af fyndet från kjökkenmöddingen vid Troldebjerg å Lange- 

 land. På grund af Steenstrups uttalande i afseende på de vid Eegholm på Seland 

 anträffade sköldpaddorna skulle arten möjligen kunna hafva fortlefvat i Danmark 

 till och med så sent som efter stenålderns slut. Och likaledes kunde man i ofvan 

 anförda uppgift af Sven Nilsson se en antydan om, att arten ännu under brons- 

 åldern funnits i Sverige, men huru härmed sig förhåller, kan för närvarande ej 

 afgöras. 



Att kärrsköldpaddans försvinnande från vår fauna haft sin grund i den post- 

 glaciala klimatförsämringen, därom kan ej råda mer än en mening. Men hur man 

 härvid har att tänka sig sambandet mellan orsak och verkan, bhr en annan fråga. 

 Artens utdöende hos oss behöfver nämligen icke vara en direkt följd af temperatur- 

 sänkningen allena, ty äfven genom andra, i samband med klimatförsämringen stå- 

 ende faktorer eller rent af på indirekt väg kan samma verkan hafva åstadkommits. 



Man vet visserligen ej med säkerhet, huruvida sänkningen af sommarens och 

 höstens medeltemperaturer åtföljts af en nämnvärd nedsättning af vintertempera- 

 turerna, men efter hvad såväl Ekholm (s. 380) som Gunnak Andersson (1909, s. 

 65) antaga, torde knappast vara sannolikt, att så varit förhållandet. I alla hän- 

 delser skulle emellertid en ökad vinterköld säkerligen ingalunda kunnat spela någon 

 roll i afseende på sköldpaddans utdöende. Fastän arten hksoin andra reptiler under 

 den vitala perioden ej uthärdar långvarig eller stark köld, är den nämligen, efter 

 hvad DtjRiGEN (s. 32), von Tomasini (s. 569) m. fl. uppgifva, under vintersömnen 

 föga känslig för lägre temperaturer och tål till och med att stelfrysa utan att däraf 

 lida något men. Detta gäller icke allenast för de utvuxna sköldpaddorna utan äfven 

 för de yngre, och såsoin Rollinat (s. 52) påvisat till och med för de på hösten 

 framkläekta, i sina endast 10 — 15 cm. under jordytan belägna hålor ö[vervintrande 

 individen. Följaktligen har man äfven i de fall, då fyndomständigheterna synas 

 visa, att de i fossilt tillstånd anträffade sköldpaddorna omkommit i sina vinter- 

 lägen, ingen särskild anledning antaga, att vinterkölden varit den direkta orsaken. 

 Hvad åter beträffar nedsättningen af medeltemperaturerna under den del af året, 

 inom hvilken sköldpaddans vitala period infaller, är visserligen ganska möjligt, att 

 det gifvits fall, då plötsliga, mer eller mindre abnorma temperatursänkningar kunnat 

 vålla djurens undergång, men att nämnda temperaturnedsättning varit en direkt 



