Bidrag till mag- och duodonalsârets kirurgi 



19 



allmänpåverkan, sâ är vid en peritonit med tvifvelaktig utgångspunkt detta initial- 

 symtom: svimningskänsla eller svimuing, när det förekommit, af stort differential- 

 diagnostiskt värde, då det med höggradig saunolikhet tyder på ett perforeradt ulcus 

 som peritonitens källa. Af de öfriga vanliga akuta bukåkommorna är det nästan blott 

 den rupturerade tubargraviditeten, som företer samma bild vid insjuknandet; det 

 fortsatta förloppet med i ena fallet mer eller mindre höggradig akut anemi, i andra 

 fallet peritouitsymtom gifver emellertid snart nog bestämda hållpunkter för diagnos 

 äfven i sådana fall, som strax efter katastrofen äro differentialdiagnostiskt 

 vanskhga. I flera af denna kasuistiks fall skulle ett beaktande af den viktiga 

 uppgiften i anamnesen om ifrågavarande insjukningssymtom hafva skyddat ki- 

 rurgen för diagnosen : appendicit-peritonit, och patienten för ett onödigt snitt .öfver 

 appendix. 



Det fortsatta förloppet efter Perforationen är beträffande smärtorna och den 

 allmänna påverkan något växlande. I en del fall fortsätta de svåra intensiva 

 smärtorna tämligen oförändrade i timvis, i många timmar, så att pat. ligger alltjämt 

 och vrider och kastar sig i sängen i svår vånda och stundvis ej förmår undertrycka 

 högljudd jämmer. I andra fall minska dessa häftiga plågor afsevärdt efter någon eller 

 några timmar, så att t. o. m. ett förrädiskt stadium af relativt lugn kan inträda. En 

 morfindos, gifven under sådana förhållanden, medför gifvetvis i än högre grad lugn 

 och ro, som gifva pat. själf och hans anhöriga en fullkomligt vilseledande uppfattning 

 om hans verkliga tillstånd. Det är därför af många (Lennander ^ m. fl.) påpekadt 

 och numera af så godt som alla erkändt, att man under nästan inga förhållanden 

 bör gifva en morfininjektion åt en person, som insjuknat i häftiga akuta buksymtom, 

 förr än diagnos är klar eller laparotomi bestämd. Hur ödesdiger den genom morfin 

 eller opium för tillfället erhållna lindringen oftast bhr för pat. med perforations- 

 peritonit, framgår med en nästan hemsk tydlighet af Miles' ^ siffror: af hans 22 

 perf orationsfall, som ej erhållit opium, öfverlefde 17, medan af de 12, som fått 

 opium, endast 2 kunde räddas. 



Ett symtom, som varit och fortfarande är omstridt som perforationssymtom, 

 är kräkning. Efter Traube ^ anföra åtskilliga författare ^, att kräkning i regel ej 

 förekommer vid perforation ; äfven Senator * har på sista tiden framfört denna me- 

 ning. Somliga författare framhålla t. o. m. frånvaron af kräkningar som ett 



o 



diagnostiskt viktigt tecken för ulcusperforation (Riegel -Tabora A andra si- 

 dan fann Brunnee'^ , att initiala kräkningar förekomma i minst V^, kanske fler- 

 talet perforationsfall och vidare att sådana äro ett nästan regelbundet symtom vid 

 perforation af duodenalsår. Äfven Lennander ^ fann ofta kräkningar vid per- 

 foration af sår nära pylorus eller i duodenum. Finney ^ hade kräkningar i 40 7^ 



M. c. 



^ Se Haeslöf, sid. 79. 



' Senatoe: Berlin, mediz. Gesellsch. 16. II. 1910. Berlin, klin. Wochenschr.; 1910, 

 * Eiegel-Tabora: Die Erkrankungen des Magens; 1908. 



