Bidag till mag- och duodenalsårets kirurgi 



61 



Duodenalsåren hafva förts samman med pylorusregiouens magsår i en och 

 samma grupp och äfven beträffande efterförloppet senare afhandlats samman med 

 dem af den anledningen, att det för ett ganska stort antal fall t. ex. af dem med 

 pylorusstenos eller dem med fixerad svårtillgänglig pylorusdel, af de förefintliga upp- 

 gifterna är omöligt att bedöma, huruvida det ursprungliga ulcus suttit på ventrikel- 

 eher duodenalsidan af sfinctern ^ Då man tidigare — ännu intill de sista åren — 

 ha-de mindre klart, att duodenalsår förekomma ganska ofta hos särskildt manliga 

 individer, hafva med säkerhet åtskilhga af ifrågavarande fall med pylorusulcus hos 

 män utan vidare fått den oriktiga diagnosen: ulcus ventriculi. Att denna förmodan 

 är välgrundad framgår äfven däraf, att 3 fall (n:r 100, 186, 252), som vid opera- 

 tionen uppfattats och beskrifvits som ulcus pylori, vid senare sektion, resp. gransk- 

 ning af resektionspreparat befunnits vara duodenalsår ^ 



' Detta kan enligt W. Mayo [The contributions of surgery to a better understanding of 

 gastric and duodenal ulcer. Annals of Surgery; 1907] uti tvifvelaktiga fall vid operationen afgöras 

 genom att aktgifva på ulcus' läge i förhållande till en på pylorus framsida transverselt förlöpande 

 mindre ven, som uppgifves exakt motsvara sfincterns läge. 



" Då frågan om duodenalsåret sista åren blifvit mycket aktuell, tilldragit sig stort intresse 

 i den kirurgiska litteraturen och är af otvifvelaktig praktisk vikt, må här i förbigående anföras 

 några uppgifter om duodenalsårets diagnostik och om dess frekvens i förhållande till magsårets. 

 Det är framför allt den framstående engelske magkirurgen MoYNmAN, som gång på gång under 

 sista decenniet genom kongressanföranden och tidskriftmeddelanden riktat kirurgernas nppmärk- 

 samhet på vikten af det tidiga diagnosticerandet af det okomplicerade kroniska duodenalsåret 

 före uppträdandet af svåra tarmblödningar eller perforation, komplikationer, som uppgifvas inträda 

 relativt oftare vid duodenalsåret med dess ogynnsamma läkningsförhållanden än vid magsåret. 

 Han framhåller, att den tidiga diagnosen måste och i regel äfven kan ställas på enbart patientens 

 -ananmes. En typisk duodenalulcus-anamnes lyder enligt MoYNUiAN (The diagnosis and treatment 

 of duodenal ulcer. Lancet; 1910; I; s. 20) på ungefär följande sätt. En man på oftast 25 — 45 år 

 börjar få dyspeptiska besvär: känna spänning och obehag i epigastriet och få uppstötningar ; senare 

 uppträda dessa obehag il:)land som mera krampartade, kolikartade eller åt höger utstrålande smärtor, 

 som understundom kännas nog så svåra; mannen har fortfarande god aptit och mår bra, event, 

 befinner sig bäst under den första eller de 2 första timmarna efter maten ; det mest karaktäristiska 

 för de nyssnämnda duodenalsårsobehagen är just, att de uppträda 2 à 3 eller t. o. m. först 4 à 6 

 "timmar efter måltiderna — fortare efter flytande kost, längre tid efter en måltid med fast föda; 

 för en och samme individ uppträda dessa obehag under det vanliga lefnadssättet dag efter dag 

 på en tämligen konstant tid och ofta när pat. åter börjar känna sig hungrig — däraf den för 

 dessa duodenalsårsobehag använda beteckningen »hungersmärtor» — ; ofta vaknar pat. under natten 

 på ett tämligen bestämdt klockslag någon timme efter midnatt af smärtorna. Om pat. förtär 

 något, minskas eller försvinna i regel besvären. Vidare uppträda dessa obehag periodvis under ett 

 par veckor eller månader, företrädesvis under den kallare årstiden, med ofta fullkomlig symtomfrihet 

 <lessemellan, äfven ibland utan någon behandling, särskildt under sommaren. Duodenalsåret ter sig som 

 en under år, t. o. m. under decennier fortsättande kronisk sjukdom med akuta exacerbationer. 

 Blödning kan uppträda som ett tidigt symtom men kommer oftare först senare. Oftast har 

 patienten inga kräkningar, åtminstone ej förr än i ett avanceradt stadium med duodenalstenos. 

 Magsaftundersökning ger för olika fall växlande värden på totalaciditeten — andra författare fram- 

 hålla, att duodenalsårspatienterna oftast hafva hyperaciditet — och är af föga värde för den tidiga 

 diagnosen, liksom f. ö. öfverhufvud hela den direkta undersökningen af patienten. -— En anamnes 

 af nu skildrad typ tyckes af många engelska och amerikanska kirurger anses vara nästan pato- 

 gnomonisk för ulcus duodeni. Dock har å andra sidan på sista tiden åtskilliga författare fram- 

 hållit, att symtomet s hungersmärta» förekommer vid äfven andra sjukdomar och ingalunda är af 

 ■den betydelse för diagnosen ulcus duodeni, som särskildt MoYNHiAN förfäktar. EwALD (Diagnose 



Lunds Univ:s Årsskrift. N. F. Afd. 2. Bd 6. • 8 



